GYILKOSSÁG A PAPLAKBAN

részlet

Translation entitled „Gyilkosság a paplakban”

© 1978, Agatha Christie Limited

All rights reserved.

Agatha Christie: The Murder at the Vicarage.

Copyright © 1930, Agatha Christie Limited

All rights reserved.

Agatha Christie®, Marple®, the Agatha Christie
Signature® and the AC Monogram Logo are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária

Lucy Foley előszavát fordította Zelei Dávid

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation

© Borbás Mária jogutódai, Zelei Dávid, 2026

© Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Lucy Foley
Előszó

Micsoda öröm volt erre a bevezetőre felkészülve újra elolvasni a Gyilkosság a paplakbant! Bár mindig is az egyik kedvenc Agatha Christie-regényemként tartottam számon, elfelejtettem, mennyi mindent lehet csodálni benne.

Számtalan okból szeretem ezt a könyvet, de leginkább a lendületes stílusáért. Rögtön látszik, hogy Agatha Christie valami újat alkotott: azonnal érződik a hangnemén a frissesség, az igazi élénkség és a könnyedség, ami nagyrészt Leonard Clement tiszteletes narrációjának köszönhető. Clement az angol lelkészek legkiválóbb fajtájából való: szarkasztikus, figyelmes, szeretetteljes és jóindulatú a nyájával (legalábbis annak nagy részével) – mindez pedig némi kajánsággal is párosul. Már az első oldalon azt mondja, „hivatásomhoz igen kevéssé illő módon megjegyeztem, hogy ha valaki netán meggyilkolná Protheroe ezredest, ugyancsak nagy szolgálatot tenne az emberiségnek”.✶ Rögtön tudjuk, hogy érdekes utazás vár ránk.

Ahogy azt is, mennyire élvezi a szerző mindezt. Bár ritkán emlegetik, Agatha Christie gyakran kifejezetten szellemes. Ennek a regénynek a humora ugyanakkor egészen más természetű, mint a Poirot-köteteké, ahol a (mégoly gyengéd és szeretetteli) poénok legfőbb célpontja épp Poirot pedantériája, hiúsága, modorossága, meg az, ahogyan félreérti a szokásokat. Miss Marple ugyanis, bár maga is gyakran válik gúny tárgyává, nagyon is érti a viccet, sőt képes az ilyen helyzeteket a maga javára fordítani. Ahogy a tiszteletes fogalmaz: „Neki legalább van humorérzéke.” Ebben a történetben azonban inkább a rettenetes Slack felügyelő az, aki önteltségével és tudatlanságával akaratlanul is gúny tárgyává válik – vagy épp maga a tiszteletes, aki, ahogy Miss Marple fogalmaz, „nem e világra való”.

Miss Marple első hosszabb lélegzetű történetében hamar világossá válik, hogy egészen más típusú detektívvel lesz dolgunk, mint amit megszokhattunk a szerző eddigi regényeiben. Hercule Poirot hajlamos bizonyos jóhiszeműséggel tekinteni az emberekre, ezért gyakran éri csalódás, ha szembesül a gyarlóságukkal. Miss Marple ugyanakkor – egy angol faluban töltött hosszú élet tanulságaival a tarsolyában – sokkal borúsabb véleménnyel van az emberi természetről. Ő már eleve számol a gonoszsággal. Ez a nézőpont teszi lehetővé Agatha Christie számára, hogy szétzúzza a detektívtörténetek egyik, Ronald Knox által kőbe vésett „szabályát”, Miss Marple ugyanis mindennél jobban bízik az intuíciójában, melyet „az igazság kiderítésének nagyon is észszerű útjának” nevez: „Intuíció az, amikor valaki elolvas egy szót, anélkül hogy kibetűzné.” Agatha Christie akkor a legjobb, amikor megszegi a szabályokat, és épp az intuíció és a részletek iránti, belga kollégáját idéző figyelem kombinációja az, ami Miss Marple alakjának zsenialitását adja.

De van itt egy másik tényező is. Mark Aldridge Marple: Expert on Wickedness („Miss Marple, a gonoszság szakértője”) című kiváló könyvében – amelyet szívből ajánlok minden Agatha Christie-rajongónak – rámutat, hogy a Gyilkosság a paplakban az egyetlen olyan könyv, amelyet a szerző egyedülálló (frissen elvált) nőként írt. Vajon ez az élettapasztalat inspirálta volna arra, hogy másfajta figyelemmel és fokozott együttérzéssel forduljon a magányos nők felé? Ebben a regényben az egyedülálló nőket Miss Marple-től Mrs. Lestrange-ig kirekesztik, lebecsülik és lenézik a falubeliek – de végül pont ezek a lekezelő karakterek (beleértve a lelkész különben rokonszenves feleségét, Griseldát is) csinálnak bolondot magukból. És bizonyos szempontból ebből fakad Miss Marple másik szuperképessége: az idős nők láthatatlanságából, vagyis abból a tényből, hogy a környezete képtelen másként tekinteni rá, mint kedves, habókos, porcelánkék szemű vénkisasszonyra. Olyasmi ez, amit újra meg újra a felhasznál ezekben a regényekben, hogy elfedje azt a tényt, hogy „ő a veszedelmesebb. Méghozzá sokkal.”

A gazdag karakterábrázolás mellett a kötet csodálatos leírása az akkori (vagyis az 1930-as évekbeli) angol falusi életnek, egyben pedig portré egy olyan Angliáról, mely a második világháború, a gyors társadalmi változások és a baby boom után már nem volt több borostyáncseppbe zárt emléknél. Mint azt megtudhatjuk, St. Mary Meadben „minden áldott lélek tisztában van mindenki legbizalmasabb ügyeivel”. Ennek a (néha már-már bántóan szorosan) összetartó közösségnek megvannak a maga jól elkülöníthető, idős tekintélyszemélyei: a lelkész, a falusi orvos, a veterán katonatisztek – és persze a vénkisasszonyok náluk is sokkal félelmetesebb serege. Ez az a tipikus közeg, amelyet az olvasók automatikusan Miss Marple-lel – sőt, magával a klasszikus detektívtörténettel – azonosítanak, emiatt pedig sokan azt hihetik, hogy a regények kizárólag ebben a világban játszódnak. Pedig ami igazán figyelemre méltó a Miss Marple-krimikben, az az, hogy milyen pontosan dokumentálják a brit társadalom változásait az évtizedek során – megkockáztatom, sokkal nagyobb mértékben, mint a Poirot-történetek.

Az ebben a könyvben leírt St. Mary Mead például érdekes kontrasztban áll a későbbi, a Paddington 16:50 vagy A kristálytükör meghasadt lapjain elénk táruló, megváltozott falusi világgal. Ekkorra már modern lakónegyedek épülnek a régi kúriák szomszédságába, a társadalmi kötelékek meglazulnak, az előbb emlegetett „bizalmas ügyeket” könnyebb titokban tartani, és senki sem teregeti ki a szennyest – legalábbis amíg Miss Marple akcióba nem lép. A gonoszság ugyanis – a nyomozó mellett – az egyetlen olyan dolog, ami végigkíséri a könyveket. Ahogy látni fogjuk, bőven van belőle a falusi életben is, és legyen bármennyi derű és humor is a történetben, a gonosz ott munkál a háttérben. A gyilkossági jelenet sem a bájos falusi krimik világát idézi – a szerző nem kímél meg minket a részletektől, még a padlóra csöpögő vér „iszonyatos hangját” is hallhatjuk.

A szemfüles Agatha Christie-rajongók jó néhány rejtett utalást találhatnak a regényben. A tipikus falusi tekintélyszemély biztos kézzel vezetett narrációja – szerintem szándékosan játékos utalásként – felidézheti bennünk Az Ackroyd-gyilkosságot. A leleplezés briliáns „trükkjében” pedig számos más Agatha Christie-regény visszhangzik – anélkül, hogy bármelyiket is másolná. (De mielőtt még véletlen lelőném a poént, inkább meghagyom az olvasónak a felismerés örömét.) A Gyilkosság a paplakban legnagyszerűbb tulajdonsága mégis az, hogy Agatha Christie legjobb műveihez hasonlóan újraolvasva is működik, vagyis akkor is, amikor az olvasó már elvesztette az „ártatlanságát”, és tudja, ki a tettes – köszönhetően a gazdag karakterábrázolásnak, a finoman árnyalt miliőnek és annak a különös, utánozhatatlan varázsnak, amely akkor is, ma is egyedülállóvá teszi Agatha Christie-t a műfajban.

✶ A kötetből származó idézetek Borbás Mária fordításai.

Rosalindnak

Első fejezet

Nem nagyon tudom, hol is kezdjem ezt a történetet. Talán legjobb lesz egy bizonyos szerdai napon, amikor is ebédnél ültünk a paplakban. A beszélgetés ugyan általában nem érintette a jelen elbeszélés tárgyát, de akadt benne egy-két jellemző fordulat, amely némi hatással volt a későbbiekre.

Éppen felszeltem a főtt marhahúst (meg kell jegyeznem: eléggé nehezen sikerült megbirkóznom vele), és amikor leültem, hivatásomhoz igen kevéssé illő módon megjegyeztem, hogy ha valaki netán meggyilkolná Protheroe ezredest, ugyancsak nagy szolgálatot tenne az emberiségnek.

Ifjú unokaöcsém, Dennis, nyomban felkiáltott:

– Ezt majd a fejedre olvassák, ha az öregurat egyszer vérbe fagyva találják! Mary is ellened tanúskodik majd, igaz, Mary? És még azt is hozzáteszi, hogy különlegesen vérszomjas módon hadonásztál a hússzeletelő késsel.

Mary, aki a paplakban betöltött mindenesi munkakörét ugródeszkának tekinti jobb állás és magasabb fizetés felé, csupán ennyit mondott, hangosan és tárgyilagosan:

– Főzelék – és Dennis orra alá lökött egy csorba szélű porcelántálat.

– Nagyon utálatos volt az ezredes? – érdeklődött részvevő hangon a feleségem.

Nem feleltem azonnal, mert Mary, miután nagy zajjal lecsapta a főzeléket az asztalra, egy tál felettébb lucskos és kevéssé bizalomgerjesztő zsemlegombócot tartott, ezúttal az én orrom elé.

– Köszönöm, nem kérek – mondtam, mire Mary ezt a tálat is lecsapta a másik mellé, és kivonult.

– Borzasztó kár, hogy egyáltalán nem értek a háztartáshoz – mondta a feleségem. Őszinte megbánás érződött a hangjában.

Ebben tökéletesen egyetértettem vele. Feleségem keresztneve Griselda – igazi lelkészfeleségnek való név. Hanem – mi tagadás – névrokonához, a mondabeli jámbor és türelmes Griseldához egy cseppet sem hasonlít. Nyoma sincs benne a jámborságnak.

Régtől az a véleményem, hogy lelkészember jobb, ha sose nősül. Mai napig is rejtély, miért vetettem latba minden rábeszélőképességemet annak idején, hogy Griseldát huszonnégy órai ismeretség után rávegyem: legyen a feleségem. A házasság, ezt a mai napig is szilárdan vallom, komoly dolog, hosszú megfontolás eredményeképpen szabad csak belebocsátkoznunk, és igen fontos és el nem hanyagolható körülmény a felek ízlésének és hajlamainak egyezése. Griselda kis híján húsz esztendővel fiatalabb nálam. Kétségbeejtően csinos, és tökéletesen képtelen rá, hogy bármit is komolyan vegyen. Nem ért semmihez, és nagy megpróbáltatás egy fedél alatt élni vele. Szerinte az egyházközség az ő szórakoztatására kitalált móka. Minden igyekezetemmel megkíséreltem zsenge lelkét és szellemét formálgatni – ám kudarcot vallottam. Szilárdabb meggyőződésem, mint valaha, hogy a papi nőtlenség eszményi állapot. Erre gyakorta célozgatok is Griselda előtt, de ő csak kacag.

– Kedvesem – mondtam –, ha csak egy kevéske gondot fordítanál egyre-másra…

– Szoktam – mondta Griselda. – De hidd el, amire gondot fordítok, az csak még rosszabbul megy. Nem születtem háziasszonynak. Szerintem legjobb, ha mindent Maryre hagyok, és beletörődöm abba, hogy a háztartás a feje tetején áll, és az étel ehetetlen.

– No, és a férjedre nem gondolsz, kedvesem? – kérdeztem szemrehányóan, majd követvén a Sátán példáját, aki néha Szentírást idéz, hozzátettem: – „Gondját viseli az ő háza tájának…”

– Gondold csak meg, mennyire szerencsés vagy, hogy oroszlánok nem szaggatnak darabokra – vágott közbe sietősen Griselda. – Vagy hogy nem égetnek meg máglyán. A rossz koszt meg a bútorokon az ujjnyi por meg a döglött legyek miatt igazán nem érdemes izgatnod magad. Mesélj inkább Protheroe ezredesről. Meg kell hagyni, annyi előnyük legalább volt az őskeresztényeknek, hogy nem kellett presbiterekkel bajlódniuk.

– Felfuvalkodott vén hólyag – mondta Dennis. – Nem csodálom, hogy az első felesége megszökött.

– Ennél okosabbat nem is tehetett volna – bólintott hitvesem.

– Griselda! – szóltam szigorúan. – Micsoda beszéd ez?!

– Édesem – turbékolt a feleségem. – Mesélj már az ezredesről! Mi volt a baj? Talán Mr. Hawes hányta magára megint a keresztet?

Hawes az új káplánom. Három hete van nálunk. Pápista szimpátiákat táplál – pénteken például böjtöl. Protheroe ezredes pedig szigorú anglikán meggyőződésű férfiú.

– Nem, most nem erről volt szó. Habár futólag éppenséggel ezt is megemlítette. Nem, az egész baj kútforrása Mrs. Price Ridley nyomorult egyfontos bankjegye volt.

Mrs. Price Ridley gyülekezetem oszlopa. Fia halálának évfordulóján gyászistentiszteletet tartottam, és Mrs. Price Ridley egy egyfontost tett a gyűjtőperselybe. Amikor utóbb megszámláltuk az összegyűjtött pénzt, és kifüggesztettük az eredményt, Mrs. Price Ridley nagy megdöbbenésére a megemlített legmagasabb címlet tízshillinges volt.

Mrs. Price Ridley nem késlekedett panaszával megkeresni, amire én természetesen azt válaszoltam, hogy nyilván ő tévedett.

– Nem vagyunk már fiatalok, ugye… – mondtam. Megpróbáltam tapintatosan fogalmazni. – Hiába, az idő repül, és az elszállt esztendők mindannyiunkon nyomot hagynak.

Vigasztalónak szánt szavaim sajátos módon még jobban felingerelték. Neki ez az egész dolog nem tetszik, közölte, és felettébb csodálkozik, hogy magam nem észlelek az egészben semmi furcsát. Majd dühösen távozott, és nyilván egyenesen Protheroe ezredeshez vitte sérelmeit. Protheroe roppantul élvezi, ha bármit bármikor felfújhat. Legott felfújta ezt is. Sajnos történetesen épp szerda volt. Márpedig szerda délelőtt tartok hittanórát, és ilyenkor a nebulók folyton kihoznak a sodromból, úgyhogy a nap hátralévő részében kivétel nélkül mindig ideges gyomorpanaszokkal küszködöm.

– Gondolom, az ezredesnek is kell egy kis szórakozás – vélte a feleségem, mint aki pártatlanul óhajtja szemlélni az esetet. – Ne feledd, körülötte nem sertepertélnek bájos asszonykák, hogy drága tiszteletes úr, így, aranyos tiszteletes úr, amúgy, nem hímeznek neki rút papucsokat, és nem kap karácsonyra fél tucat kötött hálósipkát. A felesége is, a lánya is torkig vannak vele. Biztosan örül szegény, hogy máshol fontosnak érezheti magát.

– Azért még nem kell mindenkit vérig sérteni – mondtam kissé hevesebben a szokásosnál. – Véleményem szerint az ezredes nincs tisztában a kijelentései horderejével. Ellenőrizni akarja az egyházközség egész könyvelését, évekre visszamenőleg, netáni hiányok kiderítésére, mondja ő. Még hogy hiány! Azt hiszi talán, hogy elsikkasztom a hívek adományait?!

– Téged senki sem gyanúsít, drágám – mondta Griselda. – Te gyanún felül állsz, hisz mindenki tudja, milyen önzetlen vagy, és mennyire felülemelkedsz a világi dolgokon. Persze, én nem bánnám, ha néha mondjuk sikkasztanál egy keveset, például a távol-keleti missziótársaság tagdíjait… ki nem állhatom a hittérítőket!

Rendes körülmények között megfeddtem volna ezért a könnyelmű megjegyzéséért, ekkor azonban belépett Mary, és hozta a következő fogást: a félig nyers rizsfelfújtat. Holmi tiltakozásfélét sóhajtottam, ám Griselda határozottan kijelentette, hogy Japánban nemzeti eledel a félig nyers rizs, és ennek tulajdonítható a japánok köztudottan kiváló agyműködése.

– Ha egész héten félig nyers rizst fogyasztanál – tette hozzá –, pompás prédikációkat tartanál vasárnap.

– Isten őrizz! – borzongtam meg.

– Protheroe holnap este átjön, és együtt átnézzük a könyvelést – folytattam aztán. – Ma még be kell fejeznem a legényegyletben elmondandó beszédemet. Kerestem egy megfelelő idézetet, és eközben egészen belemerültem Shirley kanonok Realitás című munkájába, úgyhogy nem haladtam a megfelelő iramban. Neked mi a terved ma délutánra, kedvesem?

– Tervem?… – merengett Griselda. – Azt kérdezhetnéd inkább, mi a kötelességem. Négy óra harminckor teával egybekötött pletykadélután.

– Ki jön?

Griselda erényes arcot öltött, és az ujján számlálta:

– Mrs. Price Ridley, Miss Wetherby, Miss Hartnell, meg az a rémes Miss Marple.

– Rémes? – csodálkoztam. – Én kedvelem Miss Marple-t. Neki legalább van humorérzéke.

– És ő az egész faluban a legnagyobb pletykafészek – fűzte hozzá Griselda. – Akármi történik, ő mindenről tud, és mindig a legrosszabbra gondol.

Mint már említettem, Griselda lényegesen fiatalabb nálam. Az én koromban az ember általában a legrosszabbra gondol.

– Rám ne számíts, Griselda – szólalt meg Dennis.

– Te dög! – mondta mély meggyőződéssel Griselda.

– Protheroe-ék meghívtak teniszezni. Becsszavamra.

– Akkor is dög vagy – szögezte le Griselda.

Dennis jobbnak látta takarodót fújni, mi pedig Griseldával bementünk a dolgozószobámba.

– Kíváncsi vagyok, ki lesz ma terítéken uzsonnára – mondta Griselda, és rátelepedett az íróasztalomra. – Valószínűleg dr. Stone és Miss Cram, a süteményhez pedig talán Mrs. Lestrange. Őt egyébként tegnap meg akartam látogatni, de nem volt otthon. Igen, biztosan kapunk Mrs. Lestrange-ből is. Csuda titokzatos, nem? Csak úgy megérkezik ide, a faluba, kibérel egy házat, és jóformán a lábát sem teszi ki soha. Tisztára, mint a detektívregényekben. „Vajh’ ki ő, a rejtélyes hölgy, a sápadt arcú szépséges idegen? Vajh’ minő rejtély lappang a múltjában? Nem tudja senki. Baljós titok levegője lengi körül…” és így tovább. Azt hiszem, Haydock doktor tud róla valamit.

– Nagyon sok detektívregényt olvasol, Griselda – vélekedtem.

– Hát te? – vágott vissza. – Az egész házat tűvé tettem a múltkor a Vérfolt a lépcsőn-ért, miközben te idebent körmölted a prédikációdat. Aztán bejövök, megkérdezlek, nem láttad-e, és vajon mit találok?

Éreztem, hogy arcomba fut a vér.

– Véletlenül hoztam csak be, és megakadt a szemem egy mondaton…

– Ismerem én ezeket a mondatokat – bólogatott Griselda. – „Ám ekkor sajátos dolog történt: Griselda felkelt, átvágott a szobán, és idősödő férje feje búbjára cuppanós csókot nyomott.” – És szavait nyomban tett követte.

– Mi ebben a sajátos? – tudakoltam.

– Hogy mi? – méltatlankodott Griselda. – Ha netán nem tudnád, drágám, hozzámehettem volna egy valódi miniszterhez, egy báróhoz, egy gazdag üzletemberhez, három katonatiszthez vagy egy vonzó külsejű semmirekellőhöz, és helyettük téged választottalak! Talán nem lepett meg?

– Akkoriban meglehetősen – vallottam be. – Magam is sokszor eltűnődöm, mi okod lehetett rá.

Griselda nevetett.

– Jó, ha az ember érzi a hatalmát – jelentette ki. – A többiek el voltak ájulva a nagyszerűségemtől, és mindegyik nagyon örült volna, ha feleségül vehet. De a te szemedben én testesítettem meg mindazt, amit megvetsz, amit helytelenítesz, amit elítélsz – és mégsem tudtál nekem ellenállni! A hiúságom az oka az egésznek. Annyival kellemesebb érzés, hogy titkolni és szégyellni való bűnnek tekintenek, mint ha egyszerűen csak az x-edik csinos nő volnék valakinek az életében! Te állandóan lelkifurdalást érzel miattam, minduntalan kínos perceket szerzek neked, és mégis őrülten imádsz. Ugye, őrülten imádsz?!

– Természetesen nagyon kedvellek, édesem.

– Ejnye, Len, miért titkolod, hogy imádsz? Nem emlékszel, amikor nem jöttem haza Londonból, és táviratoztam, és te nem kaptad meg a sürgönyt, mert a postamesternő húgának épp ikrei születtek, és elfelejtett átküldeni? Hogy micsoda frászban voltál, már a Scotland Yardra telefonáltál, és éktelenül felfújtad az egész históriát!

Igazán kellemetlen, ha az embert ilyesmire emlékeztetik. A szóban forgó alkalommal valóban meglehetősen oktalanul viselkedtem.

– Ha megbocsátasz, kedvesem – mondtam –, szeretném folytatni a beszédemet.

Griselda ingerülten felsóhajtott, felborzolta a hajamat, aztán lesimította, és közben így szólt:

– Nem érdemelsz meg engem. Hidd el. Komolyan, viszonyt kezdek a festőművésszel. Isten bizony! Gondold csak el, micsoda botrány lenne az egyházközségben!

– Van elég anélkül is – mondtam szelíden.

Griselda felnevetett, puszit dobott, és a franciaablakon át távozott.

Második fejezet

Griselda roppantul felingerli olykor az embert. Az ebédtől felkelve úgy éreztem, a lehető legkedvezőbb hangulatban vagyok, hogy megírjam vérpezsdítő szónoklatomat az Anglikán Legényegylet ülésére. És most tessék: türelmetlen vagyok, és zaklatott.

Amikor nagy nehezen megint összeszedtem a gondolataimat, és nekiláttam, egyszer csak Lettice Protheroe sodródott be.

Igen, igen: szándékosan használom ezt a kifejezést. Olvastam regényeket, ahol az ifjúságot majd’ szétveti az energia, az életöröm, a tettrekészség… De személyes tapasztalataim szerint csakis fakó és élettelen fiatalok sodródnak a világban.

Lettice kiváltképp élettelen teremtés. Csinos lány, magas, szőke, és az égvilágon semmire sem képes koncentrálni. Besodródott a franciaablakon, szórakozottan levette sárga sapkáját, és távol messzeségeket kémlelő tekintetét lassan rám emelve, halovány meglepetéssel susogta:

– Nahát! Maga az?…

Az Udvarházból induló erdei út a mi hátsó ajtónk mellett is elhalad, úgyhogy aki onnan jön, többnyire a hátsó kertajtón állít be, és a dolgozószoba franciaablakán lép a házba, nem kerül az út felé, hogy annak rendje és módja szerint az előszobában kopogtasson. Nem csodálkoztam tehát, hogy Lettice is ezt az utat választotta, de a magatartása kissé sértett.

Végtére is, ha valaki paplakba lép, számíthat rá, hogy ott papot talál.

Lettice bejött, és egyik öblös fotelom mélyén összecsuklott, akár egy rongycsomó. Céltalanul csavargatta haját, és a mennyezetre bámult.

– Dennis itt van valamerre?

– Ebéd óta nem láttam. Úgy tudtam, magukhoz hivatalos teniszezni.

– Ó! – mondta Lettice. – Remélem, nem ment fel. Nem talál ott senkit.

– Dennis azt mondta, maga hívta meg.

– Azt hiszem, igen. Csak péntekre. És ma kedd van.

– Szerda – helyesbítettem.

– De rémes! – sóhajtott Lettice. – Akkor elfelejtettem, hogy meg vagyok híva valahova ebédre. Már harmadszor felejtem el.

De szerencsére nem aggasztotta különösebben a dolog.

– Griselda itt van valamerre?

– Valószínűleg a műteremben találja, a kert végében. Lawrence Reddingnek ül modellt.

– Jó kis zűr volt Lawrence miatt – mondta Lettice. – Az apám, tudja. Apa igazán szörnyű.

– Miért volt zűr, mármint miről volt szó? – érdeklődtem.

– Lawrence le akart festeni. Apa rájött. De hát miért ne festethetném le magam fürdőruhában? Ha strandra kimehetek úgy, le is festhetnek benne, nem igaz? – Lettice duzzogva hallgatott egy kicsit, aztán megint rákezdte. – Lehetetlen dolog kitiltani egy fiatalembert a házból. Persze Lawrence meg én csak röhögtünk. Majd átjövök ide magukhoz, és a műteremben folytathatja a képet.

– Nem, kedvesem – ráztam a fejemet. – Ha az édesapja megtiltotta, szó sem lehet róla.

– Jaj, istenem – sóhajtott Lettice. – Milyen szörnyen unalmas mindenki. Tisztára ki vagyok készülve. Csak volna pénzem, meglépnék, de nincs egy vasam se. Ha apában volna annyi tisztesség, és beadná a kulcsot, megoldódna minden probléma.

– Nem szabad így beszélnie, Lettice.

– Miért? Ha apa nem akarja, hogy a halálára spekuláljak, ne legyen olyan förtelmesen szűkmarkú. Nem csodálom, hogy anya otthagyta. Én persze kiskoromban mindig azt hittem, hogy meghalt. Milyen pasassal lépett meg? Rendes fiú volt?

– Akkoriban az édesapja még nem itt élt.

– Kíváncsi volnék, mi lett anyámmal. Szerintem percek kérdése, és Anne-nek is lesz valakije. Anne gyűlöl engem. Aránylag tisztességesen bánik velem, de tudom, hogy gyűlöl. Itt penészedik, nem lesz fiatalabb, és nem ízlik neki a dolog. Ez veszélyes kor ám egy asszony életében.

Azon tűnődtem, vajon Lettice az egész délutánt az én dolgozószobámban óhajtja-e tölteni.

– Nem látta véletlenül a gramofonlemezeimet? – kérdezte.

– Nem.

– Jaj, de bosszantó. Pedig valahol biztos elhagytam. A kutyát is elvesztettem. És az órám is kallódik valahol, ami persze nem számít, mert úgyse jár. Jaj, istenem, de álmos vagyok. Csak tudnám, miért, hiszen tizenegykor keltem fel. Az élet szörnyen unalmas, nem? Jaj, istenem, mennem kell. Három órakor meg kell néznem dr. Stone sírdombját.

Az órára pillantottam, és közöltem Lettice-szel, hogy öt perccel múlt fél négy.

– Igazán? De rémes. Mit gondol, megvártak, vagy elindultak nélkülem? Azt hiszem, legokosabb lesz, ha lemegyek, és utánanézek.

Felállt, kisodródott, közben a válla fölött még hátraszólt:

– Ugye, megmondja Dennisnek?

– Igen – feleltem gépiesen, és csak később jutott eszembe, hogy fogalmam sincs róla, mit is kellene megmondanom Dennisnek. Habár, ha jól meggondolom, valószínűleg teljesen mindegy. Gondolataim ezek után dr. Stone felé irányultak. A jó nevű régész nemrégiben szállt meg a Kék Vaddisznóban; ugyanis a Protheroe ezredes birtokán fellelt sírdomb feltárását irányította. Már össze is kaptak néhányszor az ezredessel. Szórakoztatott a gondolat, hogy a professzor Lettice-t óhajtja bevezetni a régészeti feltárás kulisszatitkaiba.

Ha jól meggondoljuk, Lettice-ben jó adag kacérság bujkál. Kíváncsi volnék, hogyan boldogul a professzor titkárnőjével, Miss Crammel. Miss Cram tenyeres-talpas, huszonötéves-forma nő, harsány a modora, kicsattanó az arcszíne, törhetetlen a jó kedélye, és úgy szemre körülbelül hatvannégy makulátlan, hófehér foga van.

A falusi közvélemény megoszlott. Egyesek azt állították, Miss Cram megéri a pénzét; az ellentábor szerint erényes hajadon, aki minden alkalmat megragad, hogy mielőbb elnyerje a Mrs. Stone nevet és rangot. Egy bizonyos: minden tekintetben szöges ellentéte Lettice-nek.

Nem lehet valami vidám az élet az Udvarházban. Protheroe ezredes vagy öt esztendeje újranősült. A második Mrs. Protheroe lélegzetelállítóan szép asszony: ugyancsak kirí a falusi környezetből. Mindig is gondoltam, hogy a mostohalányával nemigen állhatják egymást.

Munkámat egyébként ezután sem folytathattam zavartalanul. Ezúttal Hawes nyitott be, a káplánom. A Protheroe ezredessel folytatott beszélgetésem felől érdeklődött. Elmondtam, hogy az ezredes kifogásolja „pápista szimpátiáit”, de fő sérelme egészen más természetű.

Megragadtam az alkalmat, hogy magam is közöljem Hawesszal néhány észrevételemet, és félreérthetetlenül a tudtára adtam: én vagyok a felettese, és hozzám kell alkalmazkodnia. Hawes meglepően jámborul hallgatta végig és vette tudomásul a fejmosást.

Mi tagadás, amikor elment, lelkifurdalásom támadt, amiért nem kedvelem jobban a szerencsétlen fiatalembert. Meggyőződésem, hogy felettébb keresztyénietlen cselekedet, ha rokonszenvünk és ellenszenvünk által hagyjuk irányítani indulatainkat.

Felsóhajtottam, amikor észrevettem, hogy az íróasztalomon álló óra háromnegyed ötöt mutat – ami annyit jelent, hogy fél öt van –, és átmentem a szalonba.

Nyájam négy báránykája ülte körül az uzsonnaasztalt. Griselda, teáscsészével a kezében, igyekezett belesimulni a környezetbe, de csak még jobban elütött tőle, mint rendesen.

Üdvözöltem a hölgyeket, majd letelepedtem Miss Marple és Miss Wetherby közé.

Miss Marple ősz hajú, idős hölgy, modora szelíd, már-már alázatos – Miss Wetherby ereiben azonban vér helyett ecet és lúgkőoldat kering. Kettejük közül Miss Marple a veszedelmesebb. Méghozzá sokkal.

– Éppen dr. Stone-ról és Miss Cramről csevegünk – mondta Griselda mézédes hangon.

Hirtelen vágy fogott el, hogy kimondjam a mondókát, amit a minap Dennis faragott: „A Misst ne bánd: ő rá se ránt.”

Szerencsére nem engedtem a kísértésnek. Miss Wetherby szólalt meg éles hangon:

– Rendes lány nem csinál ilyet – majd helytelenítően összepréselte keskeny ajkát.

– Milyet? – tudakoltam.

– Nem áll be titkárnőnek nőtlen emberhez – mondta szent borzalommal Miss Wetherby.

– Ó, kedvesem – szólt szelíden Miss Marple –, én azt hiszem, a nős embernél nincs rosszabb! Gondolj csak szegény Mollie Carterre.

– Természetesen mindenki tudja, mire képesek a családjuktól távol élő nős férfiak – jelentette ki Miss Wetherby.

– És olykor a családjukkal élők is… – susogta Miss Marple. – Emlékszem, amikor…

Félbeszakítottam kényes emlékeit.

– De hát a mi felvilágosult korunkban – véltem – egy önálló fiatal leány bátran vállalhat állást, pontosan úgy, mintha férfi volna.

– Itt? Vidéken? Távol az otthonától? És ráadásul szállodában lakik! – mennydörögte Mrs. Price Ridley.

– És a szobák mind ugyanarról a folyosóról nyílnak… – suttogta Miss Marple-nak Miss Wetherby.

A napbarnított arcú, edzett, jó kedélyű Miss Hartnell – egyházközségünk szegényeinek réme – hangosan és kedélyesen megjegyezte:

– Csak vigyázzon magára az a szerencsétlen professzor! Észre sem veszi, és már horogra akadt! Hisz ártatlan, mint a meg sem született csecsemő!

Különös beszédfordulatokat alkalmazunk olykor. A jelen levő hölgyek egyikének sem jutna eszébe, hogy valóságos csecsemőre utaljon, hacsak nincs szépen bepólyálva a bölcsőjében.

– Undorító, mondhatom – tódította szokásos tapintatlanságával Miss Hartnell. – Az az ember legalább huszonöt évvel idősebb nála!

Három női hang kezdett észveszejtő csivitelésbe. Összefüggéstelen megjegyzések hangzottak el a cserkészkirándulásról, az Anyák Egyletének legutóbbi gyűlésén lezajlott kínos incidensről meg arról, hogy mennyire huzatos a templom. Miss Marple Griseldára kacsintott.

– Nem gondoljátok – kérdezte a feleségem –, hogy Miss Cramet egyszerűen a munka érdekli? És hogy dr. Stone-t a munkaadójának tekinti, nem férfinak?

Csönd támadt. A négy hölgy szemmel láthatólag más véleményen volt. Miss Marple törte meg végre a csendet.

– Édesem – mondta, és megpaskolta Griselda karját –, te még olyan nagyon fiatal vagy. A fiataloknak ártatlan a gondolkodásuk.

Griselda felháborodottan tiltakozott: még hogy neki ártatlan a gondolkodása!

– Természetesen te mindenkiről a legjobbat tételezed fel – mondta Miss Marple, ügyet sem vetve az ellentmondásra.

– Csakugyan azt hiszitek, hogy hozzá akar menni ahhoz a kopasz, unalmas könyvmolyhoz?

– Tudomásom szerint dr. Stone igen jómódú – mondta Miss Marple. – Sajnos, szerfelett ingerlékeny természetű. A napokban komoly összetűzése támadt Protheroe ezredessel.

Mindenki érdeklődve hajolt közelebb.

– Protheroe ezredes tudatlansággal vádolta.

– Ez jellemző Protheroe ezredesre. Micsoda képtelenség! – mondta Mrs. Price Ridley.

– Jellemző Protheroe ezredesre, de nem tudom, valóban képtelenség-e – helyesbített Miss Marple. – Emlékeztek, ugye, arra a nőre, aki a Népjóléti Minisztérium megbízásából jött ide, és jótékony célra gyűjtött, és a végén eltűnt, és később kiderült, hogy semmi köze a Népjólétihez. Az ember olyan hiszékeny, mindenkit elfogad olyannak, amilyennek mondja magát.

Miss Marple-t aztán senki sem vádolhatta hiszékenységgel.

– Volt valami nézeteltérés a fiatal festőművész, Mr. Redding körül is, ugye? – kérdezte Miss Wetherby.

Miss Marple bólintott.

– Protheroe ezredes kiutasította a házából. Úgy hírlik, fürdőruhában akarta lefesteni Lettice-t.

– Én mindig gondoltam, hogy van valami köztük – bólogatott Mrs. Price Ridley. – Az a fiatalember állandóan odafent lebzsel. Nagy kár, hogy a lánynak nincs anyja. Mostohaanya nem pótolja az édesanyát.

– Mrs. Protheroe bizonyára megtesz minden tőle telhetőt – vélte Miss Hartnell.

– A mai fiatal lányok igen alamusziak – jelentette ki Mrs. Price Ridley.

– Kész regény, hát nem? – kérdezte Miss Wetherby, akiben a kérges külső mögött, úgy látszik, érzelgős szív dobogott. – A festőművész igazán jóképű fiatalember.

– Laza erkölcsű! – jelentette ki Miss Hartnell. – Mint a fajtája. Művészemberek! Párizs! Modellek! Ruhátlan képek!

– Fürdőruhában lefesteni egy fiatal leányt! – tódította Mrs. Price Ridley. – Ez már valóban illetlenség.

– Engem is lefest – szólt közbe Griselda.

– De nem fürdőruhában, kedvesem – mondta Miss Marple.

– Talán még úgyabbul! – mondta talányos ábrázattal Griselda.

– Csintalan teremtés – ingatta a fejét Miss Hartnell, mint aki érti a tréfát. A többi hölgyön a megdöbbenés jeleit észleltem.

– Mesélt a kis Lettice a nézeteltérésről? – fordult hozzám Miss Marple.

– Nekem?

– Igen. Láttam, amint átment a kerten a könyvtárszoba ablakához.

Miss Marple figyelmét semmi sem kerüli el. A kertészkedés remek álca, és távcsöves madártanulmányozás ürügyén is sok egyebet megfigyelhet az ember.

– Igen, említette – vallottam be.

– Mr. Hawesnak gondjai lehetnek – vélte Miss Marple. – Csak nem dolgozza agyon magát?

– Ó, majdnem elfelejtettem! – kiáltott fel izgatottan Miss Wetherby. – Pedig tudtam, hogy valami érdekes hírrel szolgálhatok! Láttam Haydock doktort, amint éppen kijött Mrs. Lestrange-től!

A hölgyek sokatmondó pillantást váltottak.

– Talán beteg – kockáztatta meg a feltevést Mrs. Price Ridley.

– Akkor ugyancsak hirtelen tört rá a betegség – ingatta a fejét Miss Hartnell. – Mivelhogy ma délután háromkor még a saját szememmel láttam, amint a kertjében sétált, és szemmel láthatólag tökéletes egészségnek örvendett!

– Bizonyára régóta ismerik egymást a doktorral – vélte Mrs. Price Ridley. – Persze a doktor hallgat, mint a sír.

– Különös – mondta Miss Wetherby –, hogy még csak nem is említette…

– Ami azt illeti… – szólalt meg halk, rejtélyes hangon Griselda, aztán elhallgatott. Mindenki izgatottan feléje fordult.

– Történetesen tudomásom van róla… – folytatta Griselda hatásosan. – A férje hittérítő volt. Szörnyű történet. Megették! Úgy, ahogy mondom. Meg-et-ték. És a feleségét hozzákényszerítették a törzsfőnökhöz. Haydock doktor egy expedícióval érkezett oda, és megmentette.

Néhány másodpercig izgalom uralkodott a szobában, azután Miss Marple szemrehányó hangon, de mosolyogva szólalt meg: – Csintalan teremtés!

És feddőleg megpaskolta Griselda karját.

– Felettébb oktalan dolog, kedvesem. Ha ilyeneket találsz ki, még utóbb el is hiszik. És az ilyesmi olykor bonyodalmakhoz vezet.

A hangulat dermesztőre fordult. Két hölgy felállt, és búcsúzkodott.

– Kíváncsi vagyok, van-e valami Lawrence Redding és Lettice Protheroe között – tűnődött Miss Wetherby. – Látszatra mindenesetre nagyon gyanús… Te hogy vélekedsz a dologról, Jane drágám?

Miss Marple elgondolkodott.

– Én nem állítanám. Hogy Lettice?… Nem. Nem. Én egészen másra gondolnék.

– Protheroe ezredes azonban bizonyára úgy vélte…

– Protheroe ezredest mindig módfelett ostobának tartottam – jelentette ki Miss Marple. – Az a fajta férfi, akinek az agyába ha egyszer beférkőzik egy gondolat, onnan semmi ki nem veri. Emlékeztek Joe Bucknellre, a Kék Vaddisznó régi gazdájára? Micsoda hűhót csapott a lánya meg a Bailey fiú miatt! És közben egész idő alatt az a kikapós felesége volt az…

És egyenesen Griseldára nézett. Engem pedig elfutott a méreg.

– Nem gondolja, Miss Marple – kérdeztem –, hogy kissé szabadjára engedtük a nyelvünket? Az irgalmasság a gonoszt nem ismeri, ahogy az Írás mondja. Felmérhetetlen kárt okozunk, ha rosszindulatú szóbeszéddel fecséreljük az időnket.

– Drága tiszteletes úr – mondta Miss Marple –, maga nem e világra való. Sajnos, aki olyan régóta figyeli az emberi természetet, mint én, az már nem sok jót vár tőle. Merem állítani, hogy a rosszindulatú szóbeszéd felettébb helytelen, de olykor nagyon sok igazság búvik meg benne, nem gondolja? – És mint aki jól végezte dolgát, távozott.

Tartalom

Lucy Foley: Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Bárth-Fehér Szilvia

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 740 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Special Elite – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License