Felnőttmesék téli estékre

Fülledt karácsonyi történetek

Neon Books

Copyright © neonbooks 2024

Kiadja: Neon Books kiadó és webshop

www.neonbooks.hu

Szerkesztő: Zsupos Erika

Korrektúra: Mirkó Ágnes, Szabó-Szöllösi Tünde

Borítóterv: WBM Book Cover Design

ISBN: (pdf) 978-615-6877-00-0 (ebup) 978-615-6877-01-7 (mobi) 978-615-6877-02-4

Szerzők:

Amethyst Sama

Besenyei Krisztina

Csillag Anna

Fanni Sacerdoss

Fekete Alex

Gina Fodor

Hella Snowden

Ingrid Sandström

Jandosek Alena

Kate Pilloy

Kereder Mark

M. B. Freewood

Molnár Nikolett

Rebecca Reed

Skopál András

Minden jog fenntartva. A könyv bármely

részletének közléséhez a kiadó előzetes

hozzájárulása szükséges.

Tartalom

Besenyei Krisztina Karácsonyi ajándék 1.

Bemutatkozás Besenyei Krisztina

Csillag Anna Hatvanpluszos történet

Bemutatkozás Csillag Anna

Molnár Nikolett Csak hunyd be a szemed, és kívánj!

Bemutatkozás Molnár Nikolett

Skopál András Sötét angyalok

Bemutatkozás Skopál András

Jandosek Alena Láttam a boldogságot én

Bemutatkozás Jandosek Alena

Fanni Sacerdoss A(A) karácsonyi csoda

Bemutatkozás Fanni Sacerdoss

Kate Pilloy Karácsonyi lázadás

Bemutatkozás Kate Pilloy

Kereder Márk Farkashűség

Bemutatkozás Kereder Márk

M. B. Freewood A karácsonyi bögre és random pajzán gondolatok

Bemutatkozás M. B. Freewood

Ingrid Sandström Karácsonyfa

Bemutatkozás Ingrid Sandström

Amethyst Sama Megkésett randi

Bemutatkozás Amethyst Sama

Hella Snowden Karácsony, örökké Veled

Bemutatkozás Hella Snowden

Fekete Alex Melegíts fel

Bemutatkozás Fekete Alex

Gina Fodor Boldog karácsonyt

Bemutatkozás Gina Fodor

Besenyei Krisztina Karácsonyi ajándék 2.

Rebecca Reed Tűzijáték

Rebecca Reed Főszerep

Bemutatkozás Rebecca Reed

Besenyei Krisztina

Karácsonyi ajándék 1.

A bejáratnál megkérdezik a neved, leellenőrzik, szerepelsz-e a listán, aztán elveszik a kabátodat és a kezedbe nyomnak egy pohár pezsgőt, miközben valaki azt mondja neked, hogy boldog karácsonyt, fáradj beljebb, és érezd otthon magad. Otthon? Az egész lakásod elférne az előtérben. Azt sem tudod, pontosan hol vagy. Péntek este van. Holnapután karácsony. Valószínűleg sikerült egy nagyon puccos partira meghívatnod magad. Legalábbis az egyenruhába bújtatott, tálcákkal egyensúlyozó kiszolgáló személyzetből, a belvárosi címből, na meg a lakás fényűző, már-már giccsbe hajló berendezéséből és ünnepi díszítéséből ítélve, tuti egy kupac sznob közé keveredtél. Mindegy, úgysem maradsz sokáig.

Remélhetőleg pár perc alatt végzel, aztán már itt sem vagy. Az ügyvédeddel kell itt találkoznod, hogy végre aláírhasd a válási papírjaidat. Várhattál volna ugyan néhány napot, amíg az ünnepek után visszatér a szabadságáról, de már hat hónapja arra vársz, hogy aláírhasd azokat a kicseszett papírokat, és eszed ágában sincs férjezett nőként lépni át az új évbe.

Abba az irányba sétálsz tovább, ahonnan a zenét és az emberek beszélgetését hallod. A nappali hatalmas. Nem. Még annál is nagyobb. És gyakorlatilag üres. Átléped a küszöböt, majd megállsz ott, ahol vagy. Mármint persze tele van emberekkel, legalább harmincan vannak, akik vagy beszélgetnek és isznak, vagy isznak és táncolnak, vagy ezek valamilyen további variációja. Plusz egy DJ, természetesen, de a díszes kristálycsillárt, ami tekintélyt parancsolóan függ a fejük felett, a hangfalakat és a királyi méretű kanapét meg a sarokban álló, plafonig érő, túldíszített karácsonyfát leszámítva, semmi nincs a szobában. Újra végignézel a nappalin, de tényleg nincs más, amit hozzátehetnél a listához. Se egy kép a falakon, se egy virág a sarokban, se függöny az ablakokon, se semmi.

Belekortyolsz a pezsgőbe. Nem is olyan rossz! Állapítod meg, miközben harmadszor is végigjártatod a tekinteted a szobán, ezúttal az ügyvédedet keresve. Ám hiába meresztgeted a szemed a félhomályban, sehol nem látod őt. Aztán azon kapod magad, hogy a pillantásod elakad a kanapén helyet foglaló fekete öltönyös férfin. A lábait lazán szétvetve, a háttámlának dőlve ül, és ő is az embereket figyeli. Láthatóan unatkozik. A haja barna, oldalt elválasztott, szigorúan a fejére simul. A homloka magas, az arccsontjai szélesek, az ajkai gyönyörűek. Nem tudod eldönteni róla, hogy ijesztő, vagy inkább nagyon vonzó. És ahogy őt nézed, egyszer csak ő is téged néz. A tekintete átható. Szinte felnyársal. És nagyon zavarba jössz tőle, azonnal elkapod a tekinteted. Kínodban újra a pezsgődbe kortyolsz, aztán a táskádban kezdesz keresgélni a telefonod után. Egy üzenetet pötyögsz az ügyvédednek, hogy te már itt vagy, és közben végig magadon érzed a kanapén ülő férfi tekintetét. Elküldöd az üzenetet, majd lassan felemeled a fejed. Megremeg a kezedben a pezsgőspohár, ahogy a tekinteted találkozik az övével. Ezúttal nincs erőd elfordulni tőle. Csak nézed őt. Ő pedig téged. És közben körülötted lassan minden elhalkul és elhomályosul. Farkasszemet néztek egymással. Az arca nem árul el semmit, a gyönyörű ajkai sem húzódnak mosolyra. Egyszerre ijesztő, ahogy téged néz, mintha egy horrorfilmbe csöppentél volna, ugyanakkor izgató. Érzed, ahogy felforr a véred és lángolni kezd az arcod. Mintha valami nagyon szexi pornófilmet néznél.

Elképzeled, ahogy lassan hozzásétálsz, aztán megállsz előtte, és térdre ereszkedsz a lábai előtt. A kezébe adod a poharadat, majd fogod és kigombolod a nadrágját. És ő nem állít meg. A tekintete minden mozdulatodat követi, de az arca semmit nem árul el neked. Amennyire tudod, lejjebb húzod a nadrágját az alsójával együtt, hogy hozzáférj a farkához, ami mostanra már félkemény. Lehajolsz és gondolkodás nélkül az ajkaid közé veszed őt. Halkan felnyögsz, ahogy másodpercek alatt megkeményedik a szádban. Biztos vagy benne, hogy a körülöttetek állók már mind titeket néznek a karácsonyfa színes izzóinak tompa fényében...

Összerezzensz, és majdnem elejted a poharad, amikor valaki megkocogtatja a vállad. Egek! Nyögöd magad elé és megfordulsz. Az ügyvéded az. Örülök, hogy látom! Mondod neki, persze ez jelen pillanatban kicsit sem fedi a valóságot, de épp jobb nem jutott eszedbe. Az ügyvéded is örül neked, és megkér, hogy kövesd őt, az emeleten hagyta a papírokat, ott nyugodt körülmények között írhatod alá őket. Rendben! Feleled és az ügyvéd után indulsz. Néhány lépés múlva a vállad fölött még lopva hátrapillantasz, de a férfi a kanapén már nem téged néz. És nem érted, hogy miért érzed magad emiatt csalódottnak.

Miután mindent aláírtál, amit kellett, az ügyvéded felajánlja, hogy maradj a partin, ameddig jólesik, biztosan úgy gondolja, hogy valószínűleg ünnepelni szeretnél, aztán udvariasan magadra hagy az emeleti dolgozószobában. Hagyja, hogy hozzászokj a gondolathoz, hogy hat év után végre újra szingli vagy. Valóban kell néhány perc, hogy elmúljon a remegés a testedből, ami akkor kezdődött, amikor pár perccel ezelőtt kezedbe vetted a tollat. Újra elolvasod a válási okiratot, aztán felhörpinted a maradék pezsgőt. Magadra iszol. Az új életedre.

Leteszed az üres poharat, összehajtogatod az íróasztalon heverő papírokat, és a táskádba csúsztatod őket. Ideje indulnod, Moll... Suttogod magad elé, ám ahogy lefelé sétálsz, a lépcsőn újra eszedbe jut a férfi a kanapén. A kíváncsiságod a nappaliba visz, de őt már nem találod ott. Nincs a kanapén, és hiába nyújtod a nyakad, nem látod őt sehol. Lemondóan kifújod a tüdődből a levegőt, és hátat fordítasz a nappalinak. Mégis mit gondoltál? Hogy vele ünnepelheted a válásodat? Vagy esetleg piros masnival átkötve megkapod majd ajándékba karácsonyra? És közben rájössz, hogy már megint indokolatlanul vagy szigorú magaddal. Boldog kellene legyél, most mégis inkább... Nem is tudod. Rémült vagy. Félsz az előtted álló új életedtől, és félsz, hogy már soha, senkinek nem fogsz kelleni. Mindjárt negyven éves vagy, és elváltál. Fél éve erre a pillanatra vártál, és most hirtelen mégis selejtesnek érzed magad.

A kabátodra vársz az előtérben, amikor egy füstös, karcos hang szólal meg a hátad mögött. Máris menni készül? Nem fordulsz rögtön a hang irányába, ám nem tudod leplezni, hogy nem számítottál arra, hogy bárki is hozzád fog szólni. És mivel rajtad kívül csupán egyetlen hoszt tartózkodik az előtérben, így muszáj leszel válaszolni. Igen. Feleled, és a férfi felé fordulsz. Ő az. A fekete öltönyös a kanapéról. Magas. Magasabb, mint ahogy gondoltad. Barna a szeme. És olyan ötven egynéhány évesnek tippeled. Még messze az éjfél. Mondja, miközben tekintete lágyan végigsiklik rajtad, a szemedtől a bokádig, majd vissza. Maradjon még egy kicsit, és táncoljon velem egyet! Kéri tőled, vagy inkább udvariasan megparancsolja. Nem tudod eldönteni. Ahogyan azt sem, hogy még mindig ijesztő, vagy egyszerűen csak őrjítően vonzó, ahogy téged néz. Egy tánc még belefér. Feleled halkan, néhány másodpercnyi gondolkodás után, majd elnézést kérsz a kabátoddal melléd lépő hoszttól. Még maradok! Mondod neki és átadod neki a táskádat is. Ahogy parancsolja, hölgyem! Válaszolja, utána pedig végre megfogod a fekete öltönyös feléd nyújtott kezét. A kezed elveszik a tenyerében, ahogy magához húz vele. Végtelenül boldoggá tesz! Válaszolja. És az a gyönyörű ajkai végre halvány mosolyra húzódnak.

Nem. Már nem ijeszt a férfi. Csak vonz. Őrjítően vonz. Nyugtatod meg magad, és hagyod, hogy vezessen. Vissza a nappaliba. Oda, ahol együtt táncolhattok.

Utat tör magatoknak az emberek között, a karácsonyfa irányába, egészen a DJ pult elé, aztán egyszerűen magához húz, a karjaiba ölel és táncolni kezd veled, totálisan figyelmen kívül hagyva azt az aprócska tényt, hogy most épp a Maroon5 Moves like Jaggerje szól, ami aztán, mint egy varázsütésre elhallgat, de csak azért, hogy a következő pillanatban lassú dallamok tölthessék ki a váratlan csendet. Az emlékeid között keresgélsz, hogy mi lehet ez a dal, mert nagyon ismerősnek tűnik, de a fekete öltönyös nem hagy túl sok időt gondolkodnod, mert a keze, ami eddig a hátadat ölelte rendkívül udvariasan, most lassan felfelé mozdul, és az ujjbegyei már a tarkódat simogatják, te pedig elfelejted még a nevedet is. Az alig érintései áramütésszerűen száguldanak végig a gerinced mentén, és megállapodnak valahol a hasad aljában, majd a combjaid között kezdenek visszhangozni. Tagadhatnád, hogy még több érintést szeretnél tőle, de semmi értelme nem lenne tagadni. Szinte ösztönösen simulsz hozzá szorosabban, mélyen belélegzed az illatát. Cigifüst és valami keserű, nagyon férfias parfüm. Különleges keverék, ami azonnal a fejedbe száll.

A fekete öltönyös most a karodat a saját nyaka köré emeli, és még szorosabban ölel magához. A melled az izmos, kemény mellkasához nyomódik, karja pedig úgy zár körül, mintha soha többé nem akarna elengedni. Az orrát a nyakadhoz nyomja, lassan végighúzza a verőered mentén, aztán az ajka a füledet cirógatja, és azt suttogja neked, hogy dream a little dream of me... Ettől a néhány szótól a testedet azonnal elborítja a libabőr, tehetetlenül felnyögsz, és természetesen elvéted a következő lépést. Ő megáll, nem táncol tovább, kérdőn, vagy talán inkább aggódva néz rád. Bocsánat! Mondanád, de a gondolat nem jut el az agyadtól a szádig. Minden rendben? Kérdezi. Mire te az ajkadba harapsz és bólintasz. Bár igazából semmi nincs rendben. A szíved túl gyorsan dobog a mellkasodban, kevésnek érzed a levegőt idebent, meleged van, vagyis inkább szabályosan lángolsz, kiszáradt a torkod, és a lelkedet eladnád azért, hogy a sajátod helyett az ő ajkát haraphasd. Akkor jó! Feleli, és újra magához húz, hogy tovább táncoljon veled. Próbálsz a dalra koncentrálni, próbálod a lépéseitekhez igazítani a légzésedet, de a hozzád préselődő erekciója felülírja minden igyekezetedet, és nagyjából fél perc múlva feladod a küzdelmet magad ellen. Nem táncolsz tovább. És most te nézel rá kérdőn. Fogalmad sincs, mit művel veled ez a férfi, és arról sincs fogalmad, hogy pontosan mire készülsz, de most nem akarsz a lehetséges következményekkel törődni. Nem akarsz gondolkodni. Nem akarsz semmit. Rajta kívül.

Nem mehetnénk...? Kérdezed tőle, de nincs erőd hozzátenni, hogy bárhová, ahol kettesben lehetek veled, ám ő úgy tűnik, hogy nem csak őrjítően vonzó, hanem gondolatolvasó is, mert egy rövid ideig még téged néz, aztán felnyúl a nyaka mögé, megfogja az egyik kezedet, és kifelé indul veled a nappaliból. Maga után vezet. És téged nem érdekel, hogy hová mentek. A világ végére is követnéd őt. Persze azért reméled, hogy nem kell olyan messzire menjetek, mert tűsarkú van rajtad. Amikor a lépcsőhöz értek, megnyugszol, hogy nem mentek messzire, aztán ez a nyugalom minden átmenet nélkül hihetetlen szívdobogásba csap át. De eszedbe sem jut megállítani őt.

Úgy tűnik, mintha pontosan tudná, hogy hová visz. Elhaladtok egy csomó ajtó előtt, a pezsgőspoharad még ugyanott van abban a szobában, ahol alig negyedórája aláírtad a papírokat, de még tovább mentek, egészen a folyosó végéig. Ott kinyitja az utolsó ajtót, behúz maga után, aztán becsukja az ajtót, sőt a zárat is ráfordítja. Nincs túl sok lehetőséged körülnézni az ablaktalan szobában, ahol csupán egyetlen olvasólámpa biztosít valamennyi fényt, mert a válladnál fogva szinte azonnal a kipárnázott ajtónak nyom, és a szája lecsap a tiédre. Hangosan felnyögsz, átöleled a nyakát, behunyod a szemed, és átadod magad a mohó, türelmetlen csókjának. Ahogyan a nyelve rátalál a tiédre, egyszerűen a szádba morog, miközben határozottan megragadja mindkét csuklódat.

A kezedet a fejed fölé emeli, és a szája magára hagyja a szádat. Az arcodat csókolja, az álladat, a nyakadat. Hátra hajtod a fejed, hogy még jobban felkínáld magad a csókjainak. Finom vagy... Mormolja a bőrödnek nyomva az ajkait. Finom az illatod... Finom a szád... Biztos voltam benne, rögtön, ahogy megláttalak, hogy finom vagy. Válaszul csak egy artikulálatlan nyögésre vagy képes, pedig el szeretnéd mondani neki, hogy ő is finom. Több mint finom. De a tested már akkor önállósította magát, amikor az ajtó becsukódott mögöttetek. Mit szeretnél, édesem? Kérdezi tőled, és a csuklóidat szorosan összefogja, egy kezével továbbra is a fejed fölött tartva őket, majd a másikkal elkezdi felfedezni a testedet. A tenyere forró, ahogy a ruhádon keresztül végigsimít rajtad a nyakadtól a térdhajlatodig. Mondd el, hogy mit szeretnél! Kéri tőled újra, de most már szigorú a hangja, és te beleremegsz a dominanciájába. Téged. Nyögöd. Ő pedig elkezdi felgyűrni a ruhádat a derekad köré és közben a szája újra rátalál a tiédre. Érzed, hogy a csókotokba mosolyog. Őt akarod. Mindegy, hogy hogyan. A száját. A nyelvét. Az ujjait. A farkát. Teljesen mindegy. Csak végre oldozzon fel a testedben lüktető vágy édes kínzása alól. De nem vagy képes szavakká formálni a gondolataidat. A keze megtalálja a bugyidat, és lehúzza rólad. A bugyi engedelmeskedik a gravitációnak, a bokád köré csúszik, ő pedig lassan, őrjítően lassan végighúzza az ujjait a belsőcombodon, fel egészen az öledig, amikor pedig rájön, hogy mennyire nedves vagy, újra a szádba morog. Az ujjai a tested legérzékenyebb pontján köröznek, aztán a kielégítetlenségedbe hatolnak. Megremegsz a gyönyörtől, és tehetetlenül a csókotokba nyögsz.

A következő másodpercben kissé elhúzódik tőled, de nem túl messzire, a bőrödön még érzed a lehelete forró páráját. Nézz rám! Az ujjait a nyakadra fonja, de nem szorítja meg, csak jelzi, hogy ő irányít. Minden erődet összeszedve kinyitod a szemed. Jókislány! Mosolyog elégedetten. Fogalmad sincs, hogy ez még a valóság, vagy csupán egy édes álom. Mondd el nekem, hogy mit szeretnél tőlem! Kéri harmadszor is, és pontosan tudod, hogy ezúttal muszáj lesz rendesen válaszolnod. Magamban akarlak érezni! Feleled halkan. És ha lehetne, még jobban elpirulnál, de már így is lángol az arcod. Én pedig benned akarok lenni. Válaszolja végtelen egyszerűséggel. Hagyd a kezed a fejed felett! Szól rád, aztán lassan elenged. De kérnie sem kell, mert akkor sem tudnál mozdulni, ha akarnál.

Végignézed, ahogy kibújik a zakójából, és messzire hajítja. Kioldja a nyakkendőjét, azt is a zakó után dobja. Kigombolja az inge felső három gombját, aztán a nadrágja zsebéből egy kicsi zacskót húz elő. Az óvszert a fogai közé veszi, majd kigombolja a nadrágját, és kiszabadítja az erekcióját. Megint az ajkadba harapsz, hogy elfojts egy újabb nyögést, de bármennyire is elfoglalt, nem kerüli el a figyelmét, hogy mennyire szenvedsz. Máris! Suttogja, és feltépi a zacskót. Mark. Szólal meg újra, és téged néz, miközben magára sodorja a gumit. De te nem érted, hogy mit akar. Mark. Ismétli el. A nevem. Szeretném, hogy a nevemet nyögd, ha a csúcsra érsz. Magyarázza, a szavai tele vannak ígéretekkel, azután hozzád lép. Mark. Suttogod. Igen! Pontosan! Feleli, és kicsit lehajol, hogy megemeljen az egyik combodnál fogva, a másik kezével megragadja a fejed fölött mindkét csuklódat, majd újra csókolni kezd. Mohón. Birtoklón. Maga felé húz, te is mozdulsz, és érzed, ahogy a gumitól hűvös farka végigsimít a kielégítetlenségeden, majd lassan beléd hatol. Szétfeszít, teljesen kitölt. Hosszan felnyögsz, a gyönyör az agyadat perzseli, nem vagy benne biztos, hogy ennél többet kibírsz, és közben máris még többért kezdenél könyörögni.

Megmozdul benned, és te képtelen vagy tovább a csókjára koncentrálni. Hátrahajtod a fejed, próbálsz levegőhöz jutni. Ő a nyakadat csókolja tovább, a füledbe lihegi a szavakat. Nagyon finom vagy... Olyan fenséges benned lenni... Mormolja, és egyre türelmetlenebbül nyomul beléd újra és újra. Még... Mark... Még... Liheged, ő pedig elengedi a csuklódat, és megemeli a másik combodat is. Azonnal átöleled őt, szinte felnyársalod magad a farkára. Annyira közel vagy már. Annyira közel. Annyira finom... Lihegi, miközben teljesen átadod magad neki. Kinyitod a szemed, felnézel rá. Látni akarod őt, a tekintetét, a gyönyörű ajkait és a homlokát, amit most összeráncol, látni akarod, ahogy a gyönyörödbe hajszol. Ő is téged néz. Le sem veszi rólad a szemét. Egyetlen pillanatra sem. Mark... Suttogod. Mark... Mark... Mark... Aztán behunyod a szemed, hátraejted a fejed, és a nevével az ajkaidon elélvezel. Az izmaid pulzálni kezdenek a farka körül, az orgazmus hatalmas hullámokban borítja el a testedet, ahogy az összehúzódásaidon át újra és újra beléd hatol, aztán a válladra hajtja a fejét, és egy halk morgással ő is a csúcsra ér.

Amikor kinyitod a szemed, ő már újra téged néz. Szia... Mosolyog rád, miközben eltűri a hajad a füled mögé. Szia, Mark! Molly vagyok. Mosolyogsz vissza rá, és eszedbe jut, hogy te általában szégyenlős szoktál lenni az első randin, úgyhogy biztos, ami biztos, legjobb lesz, ha most zavarba jössz. Szia, Molly! Válaszolja még mindig mosolyogva. Örülök, hogy megismertelek! Teszi hozzá, aztán kitör belőle a nevetés. A karcos, jóízű nevetése elmossa minden zavarodat, vele együtt nevetsz. Én is nagyon örülök neked. Mondod, miután kinevettétek magatokat, ő pedig óvatosan elhúzódik tőled, és talpra állít. Meggyőződik róla, hogy megállsz a lábadon, és néhány lépést elsétál tőled.

Egy könyvtárszobában vagytok. A falakon körben, padlótól plafonig könyvespolcok vannak, telis-tele könyvekkel, az olvasólámpa alatt egy nagyon kényelmesnek tűnő hatalmas bőrfotel. Mark a fényesre lakkozott, faragott diófa íróasztal mellett áll és épp rendbe szedi magát. Te is lehajolsz, visszahúzod a bugyidat, majd letűröd a ruhádat, ami kicsit összegyűrődött, persze egy kicsit sem bánod. Miután Mark végzett, invitálóan feléd nyújtja a karját. Gyere ide, Molly! Kéri tőled, és te nem akarod távol tartani magad tőle. Hozzásétálsz, ő pedig a tarkódon a hajadba bújtatja a kezét. Magához húz, hogy megcsókoljon, amitől te az ölelésébe olvadsz. Belélegzed a különleges illatát, amibe most már izzadság és szex illata is vegyül, és ettől csak még jobban tetszik neked, aztán bátortalanul visszacsókolod.

Mihez lenne kedved, édesem? Kérdezi tőled. Szeretnél visszamenni táncolni? Vagy elvigyelek vacsorázni? Vagy van bármi, ami miatt sietned kell haza? Mielőtt válaszolnál, rápillantasz a karórádra. Úgy kicsit több, mint fél órája elvált nő vagyok. Közlöd vele, és nem várod meg, hogy bármit is reagáljon, rögtön folytatod. Szóval nincs semmi, amiért sietnem kellene haza. Rázod meg a fejed. És azt hiszem, egy kicsit éhes vagyok. Teszed hozzá és várakozva nézel rá. Kell neki néhány másodperc, hogy megeméssze a hallottakat. Aztán széles mosolyra húzódnak a gyönyörű ajkai. Van kedved velem vacsorázni? Kérdezi, te pedig boldogan bólintasz. Ő lesz a karácsonyi ajándékod. A legizgalmasabb, amit valaha kaptál. Igen, Mark! Van kedvem veled vacsorázni!

Bemutatkozás

Besenyei Krisztina

Mások által csinosnak mondott... Ja, nem. Mármint de, csinos vagyok, csak épp ide más kell. De mi is? Mondjuk, hogy írok. Mindenfélét, sokat, romantikusat, szerelmeset, verseket, novellákat, kisregényeket és hosszabb alkotásokat. Főleg magamnak, de néha megmutatom másoknak is, és közben saját könyvről álmodozom.

Néhány írásom itt olvasható:

https://csakegymasik.blogspot.com/

Csillag Anna

Hatvanpluszos történet

Amikor egy borongós decemberi napon tompa szürkeségbe burkolózik a város, az ember jobbat nem tehet, minthogy gallérját feltűrve hazamenekül a nyirkos idő elől.

A meleg szobában ledől a kanapéra, puha párnák közé, magára húz egy bolyhos takarót, és forró teát kortyolgat. Kényelmesen hátradőlve elindítja kedvenc sorozatát, aztán amíg csak lehet, ki sem dugja az orrát a lakásból.

Nem úgy Berta és Nusi, a két örökifjú, ám erősen hatvanpluszos hölgy, akik gimnazista koruk óta se veled, se nélküled barátságban róják az élet országútját. Ha esik, ha fúj, ha a ködtől a sarokig se látnak, ők délután kettőkor elindulnak szokásos egészségügyi sétájukra.

Azon a zegernyés szerdán is így történt. Nusi délelőtt megvette a cinkegolyókat a takarmányboltban, hogy kivihesse a parkba drága jószágainak. Nem hitt a szóbeszédnek, miszerint ők kőkemény agresszorok lennének, gyerekkorra óta A cinege cipője varázslatában élt.

Ebéd után a konyhaablaknál állva fogyasztotta el tejeskávéját, a kezét melengette a csészén, lassan kiélvezett minden kortyot, közben figyelte az utcát szegélyező fákat, ahogy csupasz ágaik sötéten nyúlnak az ég felé. Arca felderült a megjelenő madarak láttán.

Berta napja főzéssel, rádióhallgatással és telefonálással telt, mindegyikkel egyszerre, felhívta mindkét lányát, hogy milyen sálat kössön az unokáknak, közben ellátta őket tanácsokkal, ha kérdezték, ha nem.

Séta előtt megetette az aranyhalakat, kipucolta a cipőjét, aztán gyorsan felöltözött. Vastag szövetpantallót vett fel, és még egy gyapjúkardigánt is a szőrmegalléros télikabát alá. A lépcsőházban fürgén szedte a fokokat, a földszinti parafatáblára kitűzte a filctollal írt cetlit, miszerint megint kint maradt a kuka, és aki a soros, legyen szíves, vigye be, és nem csak most, hanem mindig.

A kaput gondosan betéve sietett a találkahelyükre, a hirdetőoszlophoz. Nusi is hamar odaért, ő mindig pontos. És elegáns is, kalapot viselt, meg szoknyát, alatta nyilván bundabugyival. Az elmaradhatatlan puszilkodás után a park felé vették az irányt. Útközben kibeszélték a szomszédokat, a járókelőket, az ismerősöket és az ismeretleneket.

Természetesen szóba kerültek az unokák, akik hamarosan jönnek az ünnepekre, és hogy melyikük mit süt-főz nekik.

− Két tepsi zserbót sütök − kezdte Nusi −, abból sosem elég. Az idén isteni lett a baracklekvár, még jó, hogy tíz üveggel raktam be. Eldugtam egyet neked, mert ha Pötyikémék meglátják, szétkapkodják.

− Édes vagy − bólogatott Berta, és magában elismerte, hogy Nusi zserbója tényleg világbajnok. De ezt kimondani már túlzás lett volna. A barátnője egy lélegzetvételnyi idő után amúgy is folytatta.

− Már megvettem hozzá a diót a piacon, elképesztően drága most, de hát dejóval nem csinálhatok zserbót!

− Az vétek lenne. Csupa búzacsíra − bólogatott me-gint Berta.

− A napokban meg is fogom törni.

− Én is − vágott közbe Berta, mert már rég át akarta venni a beszélgetés fonalát. Különben meg ipari mennyiségben készít majd kalácsot, hát persze, hogy kell a dió.

− Megyek a piacra, mákért, dióért, de csak azért. Tudod, úgy csinálom a bejglit, ahogy a nagymamámtól tanultam. Szigorúan mazsola nélkül.

− Persze, persze, minek az bele − volt most Nusin a bólogatás sora.

Aztán beszélgettek a régi szép időkről, amikor a gyerekeik még kicsik voltak, elhitték, hogy a Mikulás hozza a piros csomagokat meg a virgácsot, és rejtegetni kellett előlük a fenyőfát.

Megosztották egymással azt is, milyen gyógyszert írt fel legutóbb az orvos, milyen gyógynövényeket meg vajákos módszereket próbáltak ki mostanában, és melyik vitamin segített a legtöbbet.

Gyorsan telt az idő, egyszer csak azt vették észre, hogy már a parkban lépkednek. Hirtelen csend lett, amit csak egy száraz falevél zizegése tört meg, ahogy fel-felkapta a szél.

Berta és Nusi üresen álló padok mellett sétált tovább, egyre beljebb a magányos, titokzatos ligetbe. Némaság és nyugalom lengte körül őket, szinte álomszerűvé vált a környék.

Nusi elővette a cinkegolyókat és felakasztotta a csupasz ágakra. A cinegék kis csapatokban gyülekeztek a fák között, izgatottan csipogtak, szárnyaikat rebegtették, aztán bátran közelítették meg az eleséget.

− Drágaságaim! − gügyögött nekik az örökifjú hölgy, és kiszórt még egy kevés napraforgómagot is.

Gyönyörködött a madarakban, amíg Berta kiáltása fel nem verte álmodozásából.

− Nusiii! Hol bóklászol már megint? Gyere gyorsan!

− Azt hittem, sétálni jöttünk, Bertám, nem futóversenyre − replikázott Nusi, de barátnője egyre hevesebben integetett.

− Mutatok valamit! Állj ide mellém, és nézz át a két bokor között!

Rohanni semmi esetre sem akart, Nusi kényelmesen sétált oda, aztán eltátotta a száját.

− Ohhhh...

− Elakadt a szavad, mi?

− Dehogyis! Három gyerek és öt unoka után, miért lenne újdonság? Csak nem gondoltam, hogy itt...

− Én sejtettem. Itt bármi előfordulhat. Óriási, ugye?

− Berta leplezetlen büszkeséggel nézett a barátnőjére. De hát ezt nem is lehetett tagadni.

− Ami azt illeti, elég nagy.

− Szerintem még nem is láthattunk ekkorát. És most csak áll, képzeld el, milyen, amikor mozog is.

− Nem akarom elképzelni − rázta a fejét Nusi.

− Jó, akkor nézzük meg! Menjünk egy kicsit közelebb!

− Miért bámészkodnánk ott?

− Az igazat megvallva... én úgy beleülnék! Te nem kívánnád? − Berta egészen kipirult, ahogy folyton a bokor mögé tekintgetett.

− Hova gondolsz?! A mi korunkban? − Nusi megborzongott. Hallani sem akart ilyesmiről, nemhogy kipróbálni.

A barátnője viszont kifejezetten lelkesnek tűnt.

− Ma már semmi sem függ a kortól.

− Egy-két dolog azért még igen.

− Ez pont nem. Minden korban jókor van − mosolygott Berta fülig érő szájjal.

− Nem lesz belőle baj?

− Ugyan! Ebből semmi baj nem lehet a mi korunkban.

− De nem illik.

− Jaj, Nusi, mindig is annyira mulya voltál! Gimiben nem hittem, hogy valaha férjhez mész.

− Pedig szegény Dezsőmmel egy hullámhosszon voltunk. − Nusinak hirtelen gombóc nőtt a torkában. − Amíg le nem lépett az Olgival.

Berta vigasztalóan tette kezét barátnője vállára.

− Na, legyünk most is hullámhosszon. Próbáljuk meg!

− De nem túl kemény?

− Szerintem éppen jó.

− És ha leesik közben a kalapom? − Nusit a hideg veríték verte ki a gondolatra. Hiszen egy úrinőnek mindig fennmarad a kalapja.

− Mit hozod itt a kifogásokat? Majd az egyik kezeddel fogod, a másikkal meg kapaszkodsz. Izgalmas lesz! − hadarta lélegzetvétel nélkül Berta.

− Lehet, hogy izgalmas, de megláthatnak.

− Kicsodák?

− Nem vagyunk olyan messze otthonról. Járhat erre egy szomszéd, a postás, a gázóraleolvasó. Sőt a pedikűrös is!

Bertán most látszott először, hogy mérlegeli a dolgot. Ráncai elmélyültek a homlokán.

− A pedikűrös? Nusi, mondasz valamit. Még csak az kéne! Én utána nem mernék pedikűröztetni.

− Na látod, sétáljunk csak szépen tovább.

− És felejtsük el ezt az óriási micsodát? − Berta már kitágult pupillákkal lesett át a bokrok között.

− Legalábbis ne bámuljuk.

− Van másik pedikűrös a városban, majd járunk ahhoz − derült fel Berta arca, de barátnője csak nem hagyta magát.

− Ez nem a pedikűrösön múlik, engem senki se lásson meg.

Egy hangos fújtatás után Berta lebiggyesztette az ajkát.

− Lehet, hogy igazad van. Azt hiszem, Nusi, ez neked tényleg nem való.

− Miért? Gondolod, hogy már nem menne?

− Csuda tudja. Lehet, hogy nem. Nem vagy már egy mai csirke.

Nusi arcából kifutott a vér. Ez már igazán több a soknál!

Nyelt egy nagyot, és felemelte a hangját.

− Te csak ne véntyúkozz le engem! Végül is, nem olyan nagy dolog. Azaz nagy, de pont jó. Szerintem sikerülne.

− Hát nem biztos. Mulyából nem lesz műlovarnő.

A szemtelenség hallatán Nusi zsebében kinyílt a nemlétező bicska.

Összeszorította az állkapcsát. Ha arról koldul is, most az övé lesz az utolsó szó!

− De Berta! Nem is lóra ülnénk. Menjünk oda!

− Biztos, hogy mered? Azt mondtad, kemény.

− Én meg kemény nő vagyok. Merek, ha akarok.

− Nézzük csak, akkor menj oda hozzá!

− Megyek is, majd meglátod!

Nusi toppantott egyet a gumitalpú cipőjével, és megfogta a kalapja karimáját. A torkában dobogott a szíve, ahogy átlépett a két bokor között.

A tőle telhető legnagyobb sebességgel tette meg az utat, igyekeznie kellett, még mielőtt meggondolná magát.

Zihálva állt meg a célnál, éppen kinyújtotta izzadt tenyerét, amikor felzendült az öblös, de barátságos férfihang.

− Jó napot, szép hölgyem!

− Jó napot kívánok − nyögte Nusi, és azt sem tudta, hová legyen. A térde megroggyant az izgalomtól.

− Úgy látom, bele szeretne ülni... − A hang egyre mélyebben, egyre csábítóbban duruzsolt. Nusi erőtlenül bólintott, már egész testében reszketett.

− A rénszarvasszán önre vár! − A hangban most már mosoly bujkált, és a férfi intett az asszonynak, hogy szálljon be.

− Köszönöm, kedves Mikulás! − Nusi levegő után kapkodott. − Nagyon szívesen... De csak ha a barátnőm is jöhet − mutatott Bertára, aki közben megérkezett, és élénk tekintettel figyelte a párt.

− Szolgálatukra − simította meg fehér szakállát a férfi, és tett egy lépést előre, hogy besegítse Nusit a szánba.

Az asszony belekapaszkodott a piros ruhás férfi kezébe, és úgy érezte, mintha elektromos szikra futna végig a karján. Még a gyomra is megbizsergett tőle.

Összeszedte minden bátorságát, és áthatóan a Mikulás szemébe nézett.

− Szereti a… zserbót? Idén nagyon jó a… baracklekvár. − Bár elcsuklott a hangja, megrebegtette a szempilláját, és szívből remélte, hogy a válasz igen.

Bemutatkozás

Csillag Anna

A hétköznapokon komoly közgazdászt játszom, de felhőtlen jókedvemet komolytalan történetek kitalálásában lelem. Vitriolos tintába mártott tollam elől senki sem menekülhet!

Négy éve foglalkozom szórakoztató irodalommal, kihegyezett íróeszközömet több tanfolyamon is élesítettem.

A legjobban annak örülök, ha az olvasók mosolyognak, kuncognak, akár nevetnek is a novelláim felett. Műveimből az egyre bővülő Facebook-oldalamon található egy válogatás.

A kötetben megjelenő Hatvanpluszos történet írásakor én remekül szórakoztam, hasonló jókat kívánok mindenkinek!

Molnár Nikolett

Csak hunyd be a szemed, és kívánj!

(LMBTQ)

Frusztráltan felnyögök, amikor tudatosul bennem, hogy a műszaki rajz helyett, megint az a különleges szempár néz vissza rám – a csillag alakú pupillával és az apró csillámokkal teleszórt írisszel –, amit nem tudok kiverni a fejemből. Vagy egy tucatszor megrajzoltam már a hozzá tartozó finom vonású arcot, meg a hosszúkás füleket, ahogy a szálkás, nyúlánk testet is. Minden egyes alkalommal egyre élethűbb lesz. Már-már olyan, mintha ismerném őt.

Megdörzsölöm az arcom. Jobb lesz, ha leállok a kitalált, pucér pasik rajzolgatásával, mert kezd eldurvulni a dolog. Lehet, Zsúnak van igaza, és le kéne ugranom a bárba, csakhogy semmi kedvem a szokásos ismerkedési körökhöz, meg a másnap reggeli kínos feszengéshez. Annyit nem ér az egész.

Felsóhajtok. Ideje lesz seggbe rúgni magam, és nekiülni a négyemeletes társasház alaprajzának. A múltkori megfázás miatt több előadást is kihagytam, és persze az utolsó pillanatban derült ki, hogy elmaradásom van. Szerencsére a prof jó fej volt, és megengedte, hogy leadjam neki a két ünnep között. Viszont, ha most végzek, akkor csak a szenteste délelőttjét kell beáldoznom. Utána jöhet a kedvenc hagyományom Zsúval: forró csokival a kezünkben üldögélünk a Silver Pláza szökőkútjánál, és hátradőlve nézzük az összevissza rohangáló, idegbeteg embereket. Remekül levezeti a vizsgaidőszak okozta stresszt.