Fordította

Etédi Péter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tom Clancy – Marc Cameron: The Code of Honor

Copyright © 2019 by The Estate
of Thomas L. Clancy, Jr.; Rubicon, Inc.;
Jack Ryan Enterprises, Ltd.;
and Jack Ryan Limited Partnership

All rights reserved.

A becsület törvénye © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Magyar fordítás © Etédi Péter

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-6058-82-9

Főszereplők

AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK KORMÁNYA

Jack Ryan, az Egyesült Államok elnöke

Mary Pat Foley, nemzetbiztonsági igazgató

Arnold „Arnie” van Damm, Ryan elnök vezérkari főnöke

Scott Adler, külügyminiszter

A CAMPUS

Gerry Hendley, a Campus és a Hendley Associates igazgatója

John Clark, műveleti igazgató

Domingo „Ding” Chavez, műveleti igazgatóhelyettes

Ifjabb Jack Ryan, műveleti tiszt, vezető elemző

Dominic „Dom” Caruso, műveleti tiszt

Adara Sherman, műveleti tiszt

Bartosz „Midas” Jankowski, műveleti tiszt

Gavin Biery, információtechnológiai igazgató

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Egyesült Államok

Dr. Caroline „Cathy” Ryan, az Egyesült Államok elnökének felesége, a first lady

Dr. Dan Berryhill, dr. Cathy Ryan egykori egyetemi évfolyamtársa

Peter Li, az Egyesült Államok haditengerészetének visszavonult admirálisa

Michelle Chadwick, az Egyesült Államok szenátora

Indonézia

Gunawan „Gugun” Gumelar, Indonézia elnöke

Geoff Noonan, játékfejlesztő szoftvermérnök

Suparman, a Suparman Games tulajdonosa

Kína

Zsao Csengzi, Kína elnöke

David Huang, kínai hírszerző

Szung Piming tábornok, a Kínai Népköztársaság fegyveres erőinek főtisztje

Paj tábornok, a Kínai Népköztársaság fegyveres erőinek főtisztje

Csang őrnagy, Bai szárnysegédje

Vu Csao, a Népi Felszabadító Hadsereg őrnagya, a Központi Katonai Bizottság műveleti tisztje

Kang, kínai bérgyilkos

Csaj Csan, a kommunista párt politikai tisztje

Az ember azt teszi, amit tennie kell – függetlenül a személyes következményektől, függetlenül az akadályoktól, a veszélyektől, a kényszerítő körülményektől. Ez az emberiség elsődleges erkölcsi parancsa.

Winston S. Churchill

A kétely kellemetlen, de a bizonyosság abszurd.

Voltaire

1.

Ha az ifjú hölgy egy kicsit mutatósabb lett volna, Geoff Noonan talán megsejti a csapdát.

– Aztán nehogy nagy legyen rád a kabát! – ezt mondták mindig. Ó, hát persze, tudta ő jól, hogy a lehetőségei korlátozottak. De nem lesz semmi baj.

A bunkó biztonsági főnökök mindenkire féltékenyek voltak, aki kiküldetésbe ment, és mindenféle ostoba célzásokkal, négybetűs szavakkal meg idióta hecceléssel rendre kifejezésre is juttatták a nemtetszésüket. Ilyen volt ez a „nehogy nagy legyen rád a kabát” is, amit minden egyes értekezleten elsütöttek. Ezek az ünneprontók kedélyesen élcelődtek azzal, hogy aki Plymouthban ötös, az Phuketben és Phnompenben is ötös, és sehol a világon nem lesz belőle hatos. Ezzel szórakoztak – egy tízes skálán méregettek mindenkit. Vigyorogva szajkózták, hogy a nyolcas és kilences nők tutira nem állnak szóba az ilyen csökött ötössel. Soha az életben. Ha meg véletlenül mégis, akkor ott valami biztosan nem stimmel. Noonan mérnök volt, szoftverfejlesztő mérnök, tudott tehát kettőig számolni, és tudta jól, hogy ezeknek a retardált biztonságiaknak többnyire igazuk van. Többnyire. Mert néha… Néha a körülmények mintha mégis mást sugalltak volna. Néha egy csodacsini nőcske nem is tudja magáról, hogy milyen észbontó.

Noonan kedvtelve nézte, ahogy az indonéz szépség a bárszék keresztrúdján illegeti a lábujjait, mint egy nyújtózkodó macska, amelyik hol kiereszti, hol visszahúzza a karmait. Jó, hát ez így rendben is van, de azért távolról sem tökéletes. Vagy mégis? Nem, dehogy. Aligha éri el még csak a nyolcast is.

A bandungi Hilton nagy előcsarnokában irdatlan méretű bőrkanapék terpeszkedtek, amelyekben valósággal elsüllyedtek az emberek, főleg, ha nem volt elég hosszú a lábuk. Noonannak nem volt. A felfoghatatlanul puha párnák ölelésében nem gondolt sem a feleségére, sem a két gyerekére, és nem járt az eszében a hamarosan megszületendő harmadik sem. Még az apósa sem tolakodott az elméjébe, aki pedig a hartfordi kerületi bíróság szövetségi bírája volt. Ha mindezek eszébe jutnak, a riasztócsengő talán megszólal a fejében, és kétszer is meggondolja, hogy belebonyolódjék egy kis kalandba. De pillanatnyilag semmi más nem foglalkoztatta, mint hogy amikor eljön az ideje, miként is tud majd talpra vergődni anélkül, hogy totál balféknek tűnne.

Noonan ízlésének egész jól megfelelt a bárpultnál üldögélő lány, bár ahhoz nem volt elég csinos, hogy a vészcsengő felharsanjon. Bár ha bekapcsol, Noonan talán akkor sem hallja meg. Beacon Hill-i gyülekezeti pásztoruk nemrégiben egy házassági tanácsadás alkalmával azzal szembesítette, hogy szerinte Geoffből hiányzik annak a képessége, amit a pap „bűn előtti bűntudatnak” nevezett – az a kis furcsa émelygés, amely a legtöbb embert visszarettenti attól, hogy ténylegesen megcselekedje a tervezett vétket. Noonannek volt lelkiismerete. Csak épp időbe telt, amíg felébredt. Alig pár perc elteltével, bármi is volt, amit tett, Noonan rendre azon kapta magát, hogy szűköl a bűntudattól. Arra azonban nem volt képes, hogy bármi rossznak a megtétele előtt felidézze magában ezt a marcangoló érzést. Így hát Noonan folytonosan bajba került.

Megint összenézett a lánnyal.

Ha bajba is kerül, e pillanatban úgy érezte, csuda édes lesz az íze.

A lány fahéjszín, hibátlanul arányos arca azt sugallta, hogy szundanéz származású. Bandungban a szundanéz a legnagyobb etnikum, miként Jáva szigetének teljes nyugati részén. Indonéziában többnyire úgy tartják, hogy országukban a szundanézek a legszebb emberek. Ezzel nehéz lett volna vitatkozni, és Noonannek el kellett ismernie, hogy amióta itt van, nemigen látott csúnya lányt. Öt napja érkezett Jakartába a főnökeivel a nagyszabású informatikai-játékfejlesztői kiállításra és vásárra. Bandung még jobb volt; bizonyos szempontból rosszabb, de összességében mégiscsak jobb.

A lány kék szeme és a fekete haját árnyaló szalmaszín tincsek arról árulkodtak, hogy a felmenői között bizonnyal voltak hollandok is – az ősei annak idején Holland Kelet-Indiában roppant ültetvényeken termesztettek teát és kininfát, amelyből a kinint mindmáig kinyerik. Testére vörös színű ruha feszült, melynek szívalakot formáló kihívó dekoltázsa erotikusan ellenpontozta a lány zavart bajlódását a lábfejével – egyik lába ujjait idegesen begörbítette, másik kecses lábfejéről sután lifegett a cipője.

Noonan előrekúszott a süppedős párnák közt, hogy valahogy elvegye aznap esti harmadik martiniját a tálcáról, amelyet a pincér nyújtott feléje. A lány felé emelte a poharat. Az ilyesfajta távoli köszöntések nem veszélytelenek. Megeshetett, hogy a lány éppenséggel nem őt nézi, hanem valaki vagy valami mást a háta mögött. Egész addig visszafojtott lélegzettel meredt a lányra, mígnem a törékeny kis hölgy ajka kicsinyke mosolyt nem formázott, és a maga poharával nem viszonozta a köszöntést – gyümölcslével, amennyire Noonan meg tudta ítélni. Nem volt ebben semmi meglepő, hiszen a szundanézek többsége muszlim. Noonan elmélázott, vajon ez a kegyes jámborság visszatartja-e a nőt attól, hogy bárban idegenekkel ismerkedjék. Az is lehet, hogy vár valakire.

Hamarosan kiderül.

A nő felállt, és a virágmintás szőnyegen sudáran feléje közeledett. Vörös ruhája annyira szűk volt, hogy a hasa ívén Noonan világosan ki tudta venni a köldöke bemélyedését. Már nem látszott idegesnek. Magabiztosan lépegetett, de gőgösnek nem mondta volna Noonan. Egyszerűen csak, mint aki tudja, hogy csinos, de ezt nincs szándékában fegyverként bevetni. A biztonság kedvéért Noonan sebesen a háta mögé sandított. Nem akart idióta lúzernek tűnni, aki feláll üdvözölni a hölgyet, az meg elsétál mellette, hogy megölelje a barátnőjét, akit észrevett a bár túlsó végében.

Nem látott senkit a háta mögött, és ez a tény a pillanat törtrésze alatt Geoff Noonan egész testében adrenalinlöketet zúdított végig. Na tessék, hát ebből lehet, hogy lesz valami.

Noonan pontosan tisztában volt vele, hogy a hatos szintet is épphogy csak megüti. A lányok a munkahelyén folytonosan azzal csúfolták, hogy a hét törpe egyike, leginkább maga Morgó, de azért ez már mégiscsak túlzás volt. Jó, hát nem volt száznyolcvan centi magas, ez igaz, de azért ha valaki százhetven centi, az mégse törpe. Azzal lehetett inkább összefüggésben a csúfolódás, hogy a büfében mindenféle disznó vicceket szokott mesélni.

Amikorra a lány félúton volt, sikerült valahogy feltápászkodnia, de keményen meg kellett küzdenie azért, hogy ne bukjon fel, amikor lezöttyent a túlméretes kanapéról.

Jó hetesnek tűnt, bár Noonan ízlésének a csípője kissé csontos volt, és felül sem volt úgy kibélelve, mint amit kedvelt, de azért lehetett mondani, hogy tisztességes hetes. Igen, biztosan. Egy hetes egy hatossal. Azért ez még belefér. Ráadásul Noonan amerikai, ami azért ér egy pluszpontot, nem igaz? Meglehet, a lány csak meg akarta hívatni magát egy italra, meg egy kicsit gyakorolni az angolt, de ez még mindig jobb, mint itt resvedni egyedül a bárban egy fárasztó nap után.

Noonant a bűntudatnál valami sokkal kellemesebb érzés melengette.

Két héttel korábban Geoff Noonan egy briliáns, bár némileg idegesítő szoftverfejlesztő mérnök volt a bostoni Parnassus Games cégnél, gyakorta online szerencsejátékkal ütötte el az időt, és miközben a felesége a nőgyógyásznál volt kontrollon, olykor-olykor elosont Boston belvárosában a hatalmas közpark mellett egy sztriptízbárba. Lelkiismereti aggályok csak kevéssé gyötörték, de az egészen mostanáig nem fordult meg a fejében, hogy a vállalatát átjátssza annak, aki a legtöbbet ígéri érte.

Az változtatott meg mindent, hogy Todd Ackerman a biciklijével balesetet szenvedett, és eltörte mind a két lábát. Egészen addig úgy volt, hogy Ackerman megy Jakartába a tech konferenciára, de a sérülése ezt már nem tette lehetővé, és Noonannek kellett beugrania helyette. Régóta dolgoztak együtt, számos egyedi fejlesztés fűződött a nevükhöz, és a főnökök felfigyeltek rájuk. A két szoftverfejlesztő gyakorlatilag mindenben szöges ellentéte volt egymásnak, de a játékfejlesztési tudásuk egyformán kiváló volt. Ackerman az egyetemi baseballcsapat sztárjátékosa volt, Noonant soha nem akarták semmilyen csapatba beválasztani, és ez még a sporton kívül is igaz volt rá. Ackerman odáig volt a világ túlsó végén lévő konferenciákért, Noonannak viszont azonnal rohannia kellett a mosdóba, ha valami szokatlant evett. Noonan iszonyodott a tömegtől, Ackerman meg mindenkire mosolygott, mint egy igazi kanadai, mert hiszen az is volt; normális ember nem mosolyog ennyit. A főnökök szerették a társaságát, meghívták golfozni, szívesen söröztek vele. Noonant csak a briliáns elméje miatt viselték el. Ha a két mérnök valamelyikét ipari kémkedéssel gyanúsították volna, vitán felül csakis Noonan jöhetett volna szóba. Szótlan volt és esetlen, soha el nem mosolyodott, és szinte kizárólag a saját hülye viccein nevetett.

Ackermanra senki nem gyanakodott. Ő volt a rendes fiú.

Ackerman intézte a bandungi kitérő minden mozzanatát. Ő szervezte meg a konferencia utáni találkozót egy feljövőben lévő indonéz tech cég képviselőjével, ő nyitotta a külföldi bankszámlákat, ő tervelte ki az alibit, a menekülési tervet, mindent. Noonan pontosan tudta, hogy csak azért kerülhetett bele a buliba, mert Ackerman összetörte magát. Ő volt a szükséges rossz – immár gazdag szükséges rossz.

Noonan egy darabig habozott, mindenféle kifogásokat keresett, de nem azért, mert pironkodott az ajánlat miatt, hanem mert csapdától tartott. Amikor aztán Ackerman elmagyarázta, mekkora pénzről van szó, nem volt min tovább gondolkozni. Kezet ráztak. Noonan elmegy arra a nyüves konferenciára, találkozik a vevővel, és az övé a fele a huszonötmillió dollárnak. Azért az nem rossz. A felesége minden vasárnap ott imádkozik az istentiszteleten, még ha Noonan szerint egyetlen árva bűne sincs. Még ő is bólint majd a tizenkét és fél millió dollárra, amikor Noonan előáll a magyarázattal.

Már ha valaha sor kerül magyarázatra. Egy ekkora zsák pénzzel könnyen fel lehet szívódni.

Ráadásul még csak lopásról sincs szó. Végül is ezt az új technológiát Ackerman és Noonan fejlesztették ki. Már miért ne adhatnák el?

A vásáron csak úgy tülekedtek a számítógépes guruk – felnőtt emberek, akik egész életükben egyebet sem csinálnak, mint játszanak és informatikai alapú játékrendszereket terveznek. Mint a résztvevők többsége, a szíve mélyén Noonan is magányos, befelé forduló ember volt. Az emberekénél jobban szerette a számítógépek képernyőjének a társaságát félhomályos alagsorokban. Van, akit feldob a hasonszőrűek közege, de Noonant kikészítette az őrült tömeg és a végtelen tanácskozások sora, és az ilyesmitől csak gyötrő fejfájást kapott.

Mindenki ott nyüzsgött a játékiparból – a Warner Bros., az Ubisoft, a Sega nagykutyái. A legnagyobb létszámban persze a japánok jelentek meg, de Dél-Koreát, Kínát és a Szilícium-völgyet sem kellett félteni, jócskán kitettek magukért ők is. Noonan fanyarul konstatálta, hogy a Szilícium-völgy képviseletében nem kevés japán, koreai és kínai is érkezett. Az oroszok nem voltak sokan, meg az indiaiak sem, az ausztrálokat egyetlen cég képviselte. Az eseménynek helyet adó Indonézia igyekezett jókora szeletet kihasítani magának a játékiparból, a zászlóshajójuk egyértelműen a Suparman Games volt.

A bostoni biztonságiak – akiket kedves baráti viszonyuk jegyében Noonan egyszerűen csak Taplónak és Tuskónak hívott – már jó előre figyelmeztették, hogy lesznek olyanok a vásáron, akik feltűnő érdeklődést fognak mutatni a vállalatuk egynémely legutóbbi fejlesztése iránt. Fontosságuk teljes tudatában azt hajtogatták, hogy Amerika nemzetbiztonságát elsősorban a vállalati kémkedés veszélyezteti, mintha legalábbis még mindig FBI-ügynökök lennének, nem pedig egy számítógépesjáték-cég nagyokos pojácái. Calliopénak azonban még csak a létezéséről sem tudtak, a képességéről nem is beszélve. Noonanon és Ackermanon kívül senki nem tudott róla. Ha a főnökök mindent tudtak volna, az összes létező példányt hét lakat alatt őrizték volna.

Ackerman egy példányt egy széfbe zárt el valahol. Jakartába Noonan kettőt hozott el. Az egyik biztonsági tartalék volt. Huszonötmilliónál nem babra megy a játék. Noonan ügyelt rá, hogy ha az indonézek valami trükkel próbálkoznának, ne ő húzza a rövidebbet.

A konferencia valóságos rémálom volt, a főnökök három napon át le sem vették róla a szemüket. A végén már szinte biztos volt benne, hogy gyanítanak valamit, de aztán rájött, hogy végtére is mindig így néznek rá, mintha állandóan fortyognának a dühtől, hogy bármennyire is utálják, nem tudják kitenni a szűrét, mert a mesterséges intelligenciáról annyi mindent tud, hogy nem tudnának meglenni nélküle.

Ackermannak megvolt a magához való esze. Tudta, hogy a konferencia után a főnökök szívesen lazítanak majd, és akár egy hosszabb kirándulásban is benne lesznek. A vevővel Ackerman a három és fél órányi autózásra lévő Bandungba, a Parahyangan-hegység karéjában fekvő nagyvárosba szervezte meg a találkozót, Jakartától délkeletre. Noonan azt mondta a főnökeinek, hogy mielőtt elutazna Indonéziából, szeretne egy kis friss hegyi levegőt szívni. Végül is a következő tervezett úti céljuk Ausztrália, valami tevetúra, a főnököknek tehát egy szavuk sem lehetett, ha az indonéz világot egy kicsit jobban meg szeretné ismerni. Legfeljebb nem tart velük, amíg ők a városban sétálnak.

Bandung jó lesz, gondolta Noonan. Indonézia harmadik legnagyobb városa menőbb hely, mint Jakarta, és bár nyüzsgő, mégsem olyan zsúfolt, mint a főváros. Úgy hallotta, a virágok városának hívják, vagy valami ilyesmi. Remélte, hogy a lányok miatt nevezik így, de aztán kiderült, hogy tényleg a virágok miatt. A várostól harminc kilométerre északra a Tangkuban Perahu szürkés sziklaorma magasodott a zöldellő hegyoldalak fölé, de a 2100 méter magasan fekvő aktív vulkán kigőzölgése kicsit sem emlékeztetett a virágillatra.

A szállodájától egyetlen utcányira, egy teaházban találkozott a vevővel. A pasas úgy nézett ki, mint egy indonéz gengszter – már amennyiben Noonannak bármi sejtelme is volt arról, hogyan is néz ki egy indonéz gengszter. Bő szárú sötét nadrág, Oakley napszemüveg, az ujjatlan fehér vászontrikó alatt valami börtöntetkó a bicepszen. Az üzlet meglepően simán ment, főleg, ha azt is hozzávesszük, hogy Noonan életében micsoda fordulatot hoz. Pendrive-ot átad, pénzt átutal, Ackerman küldi az aktiválókódot. Pikk-pakk.

Nem olyan volt, mint a filmeken, semmi szellemeskedő megjegyzés, semmi rekedtesen elsuttogott fenyegetés. A gengsztercsávó hátratolta a széket, és már ment is a kezében azzal, amiért jött. Geoff Noonan kibotorkált a teaházból, és emésztette a részegítő súllyal ránehezedő tényt, hogy sokszoros milliomos lett. Csaknem egy teljes órán át járta Bandung nyüzsgő utcáit, kerülgette a forgalmat és a turistákat, akik Jakarta zsúfolt utcáit egy másik zsúfolt hellyel cseréltek fel. A döbbenettől Noonan alig látott. Nem nézett sem jobbra, sem balra. Körülötte dudaszó és biciklicsengő harsány kakofóniája vegyült egy számára ismeretlen nyelv kavargó hullámaival, a minden irányból rátörő hangok, zajok, kiáltások és tülkölések szünet nélkül fájdalmasan ostromolták.

Egy húsos pitét áruló kis emberke rikoltott rá magas fejhangon, a kurjongatásai közben egy kartonlappal igyekezett arrébb legyezni a füstöt a grillezője fölül. Noonan hirtelen arra gondolt, hogy ebben a sanyarú kis utcában az összes nyomorultat a mellényzsebéből kifizethetné. Ezerszeresen. Ezerszer ezerszeresen. Ezeknek az embereknek a többsége nem rendelkezett egyébbel, mint egy zsíros kis standdal, meg valahol egy kis mocskos odúval, ahol meghúzhatta magát. Noonan mindig tudta, hogy okosabb mindenki másnál. Most már gazdagabb is. Az önelégültsége azonban egyből elpárolgott, amint meglátta az első rendőrt. Hiszen immár bűnöző. Tolvaj. Sebesen el kellett vegyülnie.

Amerre látott, mindenütt utcai árusok voltak, a csirkés sataytól a holland süteményig százféle dolgot lehetett kapni. Vett egy tál csirkés kását egy kordénál, de csak mert csinos lány árulta, aztán pár lépés és két falat után el is hajította. Nem volt rossz, de Noonan túl nyugtalan volt ahhoz, hogy bármit is jóízűen megegyen. Remélte, hogy a séta segít, gyalogolt hát tovább, és úgy döntött, benéz a főtérre. Muszáj volt mondania valamit a főnökeinek, hogy mit is csinált azon kívül, hogy a hotel bárjában üldögélt. Pont szemben vele magasodott a nagymecset, körülötte már senkin nem volt cipő. A Tangkuban Perahu felől gőzölgő kénes párolgás egybeolvadt az erős lábszaggal. Felkavarodott a gyomra.

De nem csak a bűztől. A lelkifurdalástól is.

Valahogy visszatalált a szállodához, és úgy döntött, a bűntudatát leöblíti valamivel a bárban. Akkor látta meg a kék szemű szundanéz szépséget – bár inkább a lány látta meg őt. Noonan azt remélte, nála vigasztalást lel.

Hogy a lány esetleg prostituált, egészen addig nem jutott az eszébe, míg be nem léptek a szobába. A padlótól a mennyezetig tükrök magasodtak. Noonan szobája három emelettel feljebb volt, és nem voltak benne ilyen tükrök. De pénzről még mindig nem esett szó. A lány illően zavart volt, azt mondta, soha korábban nem csinált ilyesmit. Még csak egyedül sem járt el soha. Most is csak azt tervezte, hogy a barátnőjével találkozik, de hiába várta. Ez a tükrös szobát nem magyarázta meg, de Noonan már túl volt azon a ponton, hogy törődjön az ilyesmivel.

Mélán tűnődött a helyzeten, de már vette is le a cipőjét. Végül is logikus: egyedülálló lány, a barátnője nem jön el, meglát egy magányos pasit, megismerkedik vele. Az igazat megvallva ez idáig Noonan sem csinált effélét. Gondolt rá, sokat is, meg is próbálta, de senki nem kért a morgó törpéből. Egészen mostanáig.

A lány azt mondta, Betti Tamalának hívják. Amikor a roppant tükör előtt lekerült róla a vörös ruha, Noonan már nyolcasnak látta. És alig egy perc múlva már azt is tudta, hogy a lány nemcsak hogy korábban is csinált már ilyet, de nagyon profin teszi a dolgát.

A tükör mögött a Népi Felszabadító Hadsereg kibernetikai, távközlési és elektronikai Stratégiai Támogatóegységének tisztje, Vu Csao tekergette a nyakát, aztán az állát a mennyezet felé emelte, mintha szűk lenne neki a gallér. Az apró szobában alig fért el a négy ember a temérdek kép- és hangrögzítő felszereléssel. A helyet mindig csak ilyesféle frivol munkára használták, és a párás sötétségben ragályként terjedtek szét az ocsmány gondolatok.

Tevékenysége során a Stratégiai Támogatóegység (ST) a hadsereg legkülönfélébb hírszerzési képességeit használta. Viszonylag új szervezet volt, az alá-fölé rendeltségi viszonyok kissé tisztázatlanok voltak még, az egyes részlegek vezetői gyakran marakodtak egymással a hatalomért. Vu immár csaknem két évtizede dolgozott hírszerző tisztként, a ranglétrán egyre feljebb és feljebb került, és közvetlenül a Népi Felszabadító Hadsereg (KNFH) vezérkarának jelentett.

Vu Csao hazafi volt. Nem azért adta a fejét titkosszolgálati munkára, hogy titkos rejtekekből szemérmetlen amerikaiak után leskelődjön. De ez is a munkája része volt. A kiképzői a nemzetközi kapcsolatok iskolájának felkészítő oktatásain változatos kötelességeket vetítettek előre. Kis színeseket is. Vu negyvenhárom éves volt, fekete haja vékonyodott már, és szögletes arcát mintha egyetlen kőtömbből faragták volna. Akik ismerték, kőszerű arca és rideg modora okán azt feltételezték, gyilkolás a mestersége. Megbocsátható feltevés. Hiszen ölt már embert, természetesen. Ez a világ rendje. De nem lelte örömét benne. A munkája az információgyűjtés volt, a számítógépes szoftverelemzés. Egyesek és nullák. Ha ölnie kellett, az azt jelentette, hogy valami rettenetesen, jóvátehetetlenül rosszul alakult. Kang, a videókamerát kezelő ember, ő igen, ő szakképzett gyilkos. Pályája során sok gyilkost ismert meg Vu. Némelyiküket ő maga ölte meg. Másokkal békésen elteázgatott. Szinte mindannyiukban ott volt a szándék, hogy megváltást keressen. Hogy helyrehozzon valamit. Becsülték a szüleiket, türelmesek voltak a gyermekekkel, jótékonykodtak.

Amennyire Vu meg tudta ítélni, Kang egyetlen tisztességes törekvése az volt, hogy igyekezett rendben tartani a fogait. Sötét öltönyében ott állt magasan és izmosan a parányi szoba túlsó végében, de valahogy mégis rendezetlennek tűnt. Ahogy gondolataiba merülve révülten bámult az üvegen túlra, túlhajszolt üzletember vagy zaklatott rendőrfelügyelő benyomását keltette. De Vu tisztában volt a rideg tényekkel. Kang az állam által fizetett sorozatgyilkos volt. És élvezte, amit csinál. Ha a kormány nem találta volna meg magának, most bizonyára Sanghaj sötét utcáin hódolna undorító kedvtelésének. Kang kétségkívül okos volt, de az ő esetében intellektus és lelkiismeret között nem volt átjárás.

Lelkiismeret. Ahogy eszébe jutott a szó, Vu Csao gyomra úgy rándult össze, mintha egy kígyót nyelt volna le egészben. A munkája szörnyű tetteket követelt meg tőle. Kegyetlen, de szükséges tetteket. Kihasználta egy megözvegyült japán asszony magányosságát, hogy a segítségével bejusson egy okinavai rádióállomásra; barátságot kötött egy ujgur kisgyerekkel Ürümcsiben, hogy aztán megölhesse a fiú terrorista apját. Erővel sok-sok ember titkait szedte ki, akik végül olyannyira megtörtek, hogy szégyenükben öngyilkosok lettek. Hazája szolgálatában egyre mélyebbre süllyedt, de annál, amit az üveg túloldalán látott, soha ocsmányabb dolognak nem volt tanúja. A helyzetet tovább súlyosbította, hogy Betti Tamala iránt gyengéd érzelmeket táplált. A lány túl sokat tud, így hát meg kell halnia.

Kang lesz az, aki majd megöli. Némileg megkönnyebbült ettől.

A Vu és Kang mögött ülő két indonéz férfi – a helyi rendőrségtől toborzott ügynökök – most parancsra várva eltépték tekintetüket az üvegfalról. Mindketten hithű muzulmánok voltak, és a bennük kavargó indulatok bizonyosan súlyos megpróbáltatást jelentettek a számukra. Vu azt tapasztalta az évek során, hogy ha az erény és a pőre érzékiség küzd meg egymással, tízből kilencszer a mezítelen nő látványa kerül ki győztesen. Vu lassan hosszú, mély lélegzetet vett, majd felmutatta három ujját. Még három perc. Nagyon sok filmanyagra van szükségük, hogy az amerikait biztosan rábírják az együttműködésre.

Az amerikai kissé ügyetlen, mégis mozgékony szerető volt, és a rendelkezésére álló teret elég jól kihasználta. Az üvegfal mögül kémlelő kamerákon kívül a hírszerzőknek egy sereg süllyesztett felvevő is a rendelkezésükre állt – a padlólámpában, a magasra szerelt tűzjelzőben, az ágy lábánál lévő virágcsendélet keretében. Az ügynökök gyakorlatilag minden pillanatban, minden szögből láthatták az amerikai arcát, és persze a kritikusabb részeket is.

Amikor már nem tudta tovább nézni, Vu intett, és Kang meg a két indonéz rendőr a rejtekajtón keresztül átment a szomszédos fürdőszobába. Vu ott maradt a tükör mögött, és hagyta, hogy a videókamera végigvegye a jelenet szánalmas beteljesülését.

Ha az ember olyasmiben serénykedik, mint az amerikai, a legkevésbé sincs felkészülve arra, hogy amikor felnéz, három vadidegen férfi mered rá. Noonan felsikoltott, s először, mint egy pszichothrillerben megriadt nő, az arca elé kapta a kezét, majd megragadta Bettit, élő pajzsként megpróbálta maga elé rántani, de a nő nem kért belőle, és belekarmolt az arcába.

– Brávó! – suttogta Vu az üvegnek. Az egyik rendőr megragadta Betti karját, lehúzta az ágyról, a meztelen amerikai pedig ott maradt összekuporodva, és a gyűrt lepedők között vöröslő feje helyett immár mindkét kezét az ágyékára szorította.

Vu nézte, ahogy Betti magára kapja a ruháit, és bevágtat a fürdőszobába. Egy pillanattal később már beért a szűk kis fülkébe, és csak úgy forrt a sértett indulattól.

– Meddig akartál ott hagyni vele?! – Kiválóan beszélt angolul, de felindultságában alig artikulálta a szavakat. Hátranyúlt, hogy a nyakánál megigazítsa a ruháját.

– Bocsáss meg – suttogta Vu. – A főnökeimnek a lehető legtöbb képanyagra van szükségük.

– Tudom – fogta halkabbra Betti. – De jobb lett volna, ha valaki mást használsz.

– Igazad van, drágám – válaszolta Vu. – De nem volt időm keresgélni. És muszáj volt olyat megkérnem, akiben megbízhatok.

Betti enyhén felvetette a fejét, és megemelte gyönyörű ívű szemöldökét. – De most tényleg, miért kellett ilyen sokat várnod?

– Csupán azon gondolkoztam, hogy megöljem-e – felelte Vu őszintén.

– És nem ölöd meg? – Betti arcán csalódottság suhant át, Vu ereiben borzongás futott végig. – A szívem szakad meg a gondolatra, hogy életben hagyod! Hát nem láttad, miket tett velem?

Gyönyörű volt és gyengéd, de volt benne valami finom tébolyodottság is. Vu már az elején látta. Egyebek mellett ez vonzotta tán leginkább a nőhöz.

A férfi semmitmondóan megvonta a vállát. – Biztosnak kell lennünk, hogy eredeti a szoftver.

Betti előrehajolt, az orra hegye szinte érte az üveget.

– Ez az ember tiszta bolond, ha utazás közben is magánál tart egy ilyen értékes cuccot.

Vu ellenállt a késztetésnek, hogy megérintse a nő combját. Szemét a siralmas látványra tapasztotta, ahogy a férfi az üveg túloldalán szánalmasan zokog.

– Úgy gondoljuk, el akarja adni – mondta Vu.

Betti tökéletes szemöldöke ismét megemelkedett, mintha legalábbis soha nem gondolt volna ilyesmire.

– És mi van, ha már el is adta?

Ez a lehetőség egy ideje már Vut is nyugtalanította. Aznap néhány órával korábban az emberei egy fél órára szem elől tévesztették az amerikait. De amikor néhány utcányira újra meglátták, ugyanolyan rakás szerencsétlenség volt, mint azelőtt. Csak bambán járkált, céltalanul. Ha valaki egy ilyen elképesztően értékes dolgot elad, nyilvánvalóan örömmámorban úszik. Vu az üveg túloldalán vernyogó nyomoronc felé nézett, és úgy állította be a hangerőt, hogy hallani lehessen, odabent miről folyik a szó. Noonan felfelé, a szobája irányába bökött, és arról biztosította a két indonéz rendőrt, hogy amit keresnek, az ott van fent a széfben. Örömmel megmutatná nekik, csak előbb ígérjék meg, hogy a feleségét és az apósát kihagyják ebből a balhéból. Nincs semmi szükség rá, hogy őket is belekeverjék. Kérem, kérem, kéreeem. A férfi úgy szűkölt, mint egy túlpörgetett motorkerékpár – de inkább mint egy kis köbcentis moped.

– De azért csak megölöd, nem? – kérdezte Betti mélán. A lehelete meglátszott az üvegen. – Végül is? Ugye?

– Igen – mondta Vu. – Persze. A gépe csak holnap este indul. Van egy kis időnk.

Betti szembefordult a férfival, és elbiggyesztette reszkető ajkát. – Nagyon elszomorít, hogy az erényességemet odavetnéd egy pendrive-ért.

– Már ne érts félre drágám – mondta Vu –, de az erényed egy ideje már…

A lány a férfi ajkára tette a mutatóujját.

– Azt kellene mondanod, hogy „értem, de ez nem közönséges pendrive”.

Vu csak kurtán megvonta a vállát. Bettinek nyilván igaza van. A hírszerző nem hihette, hogy az amerikainak bármi fogalma is van arról, micsoda érték van a birtokában. Ez bizony nem közönséges játékszoftver. Hogy mi mindent gondolt még a pendrive-ról, nem osztotta meg a lánnyal, nem mintha számítana, mit tud Betti. Kang még hajnal előtt megöli, valami kietlen helyen, távol a hoteltól és Noonantól. Az amerikai majd csak később hal meg, szintén nem itt, és majd csak akkor, amikor Calliope már Vu kezében van.

2.

Domingo „Ding” Chavez letette a műanyag poharat az East Broadway utca felé nyújtózó Manhattan híd gyalogossávjának betonszegélyére. Szerette a tápiókával ízesített gyöngyös teát. A titkosszolgálati munkában ritkán került sor arra, hogy valakinek a képébe kelljen ereszteni egy golyót – bár néha ez is előfordult. A munka kilencvennyolc százaléka fárasztó monotóniában telt, a maradék két százalék viszont abban a törekvésben, hogy az ügynököt magát ne puffantsák le.

A New Yorkba látogató turisták azt gondolták, hogy a Chinatown központja a Canal Street, a valóságban azonban a híd árnyékában húzódó East Broadway nagy forgalmú éttermei és piacai akár Pekingben vagy Sanghajban is lehettek volna. Itt nem az angol volt az első számú nyelv – sokan pedig meg sem tudtak szólalni angolul.

Májushoz képest szokatlanul meleg volt. Néhány utcányira utolsó virágaikat bontották a cseresznyefák, de itt a hal és a túlérett gyümölcs szaga szemét és gőzös kipárolgások bűzével elegyedett. Chavez kifejezetten elégedett volt, hogy ilyen illatos teát kortyolgathat.

Vállát nagy bőr oldaltáska húzta, a szabad kezében a mobilját tartotta. A kijelzőn hat mozgó pötty villódzott – a közös műveleti felület, a COP képernyője. A hatból négy az ő embere, kettő viszont nyúl.

Chavez kicsi, testszínű füldugójában az ifjabbik Jack Ryan hangja sercegett.

– Adara, két fehér fazon követ, úgy tizenöt méterre, hat óránál. Szürke pulóver, sötétkék kapucni.

– Oké – felelte Adara Sherman. A rádióban tartózkodott az olyasféle profinak hangzó szavaktól, mint „vettem” vagy „értettem”. Nem akarta senki járókelő gyanúját felkelteni – már ha ez New Yorkban egyáltalán lehetséges.

Chavez a mellette álló John Clarkra sandított, aki csak nézett át a korláton, papírpoharában kávé. Csak sima kávé, semmi ragacsos tápiókabogyó. Clark amolyan „a te dolgod” módon megvonta a vállát.

Chavez kortyolt egyet a teájából. Hagyjátok már a francba, gondolta. Ne hozzatok már ilyen helyzetbe. Egy nőt nézett lent az utcán, aki a kutyáját biztatta, hogy végezze el a dolgát, aztán ahelyett, hogy fölszedte volna, vagy két percig próbálta lerugdosni a járdáról a kutyaszart. Vigyázott, hogy ne mocskolja be a cipőjét. – Az emberek furcsák, amikor nem tudják, hogy nézik őket.

– Csak részben van igazad – mondta Clark. – Furcsák az emberek. Ennyi. – Mély levegőt vett, és nagyot sóhajtva fújta ki, ahogy az idősebb emberek szokták, amikor valami történet az eszükbe jut. Chavez ismerte az idős emberek szokásait. – Egyszer öt teljes percen át néztem két vietkongot, amikor alig másfél méterre a rejtekhelyemtől megálltak egy cigire. Ha kinyúlok, elérhettem volna a Ho Si Minh-szandáljukat. – Clark már csaknem fújtatott az emlékektől. – Elég régen ott voltam már ahhoz, hogy megértsek pár szót. De azért beletelt egy kis időbe, amíg felfogtam, hogy azok a srácok vicceket mesélnek. Fura, de soha nem gondoltam rájuk úgy, mint akik vicceket mondanak egymásnak. Ugyanazokon a disznóságokon röhögtek, mint mi…

– És mi történt? – kérdezte Chavez. De abban a pillanatban már meg is bánta, hogy megkérdezte. Tudhatta volna. Hiszen katona volt.

– Háború. Az történt – mondta Clark egyszerűen. – Az pedig nem vicces.

Már két évtizede dolgozott John Clarkkal, ráadásul a férje volt a lányának, de ez az ember olykor még mindig a frászt hozta Chavezre. Ugyanakkor, bár már ötven felé járt, Ding akaratlanul is arra gondolt, egyszer majd, ha felnő, olyan szeretne lenni, mint John Clark.

Kicsit szortyogva megint Ryan hangja szólalt meg a rádióban.

– Gyanúsan méregetnek téged. Elég rosszarcúak – mondta. – Talán kémelhárítók.

Ifjabb Jack Ryan a főnök főnöke főnökének volt a fia. Chavez nemigen ismert nála sportosabb és okosabb embert. Hihetetlenül gyorsan döntött, az egyes helyzetek súlyát fénysebességgel mérte fel. Jó, hát nagy zsivány, és olykor csak lógatja a lábát, igaz. Kétszer majdnem ki is rúgták, fegyelmit kapott, kivették az akcióból, íróasztal mögé száműzték, ez pedig annak, aki megízlelte már a terepmunkát, van olyan rossz, mint ha kirúgnák. Ding és Clark mindketten kezeskedtek érte, és Ryan igazolta is a bizalmukat. Minden jel arra mutatott, hogy a viselkedése végre felnő az intelligenciájához.

Most meg szellemeket lát.

Nem voltak ott semmiféle kémelhárítók. Pont Chavez ne tudta volna? Ő szervezte meg az akciót.

Élvezettel állította össze a tréningeket, de hiányzott neki a gyakorlati munka igazi terepen, a valódi cselekvés különböző helyzetekben, amikor el kellett rejtenie vadászó/gyilkoló énjét, hogy el tudjon vegyülni az utcán, és ne tűnjön túlságosan agresszívnek. Kevés örömtelibb dolog volt az életben, mint megszívatni a rosszfiúkat – és a fejükhöz nyomni a csúzlit. Nem volt a világ legszórakoztatóbb elfoglaltsága, hogy itt teázik az apósával. Jobb szeretett volna a csapatával lenni.

– Jól van – mondta Adara. Chavez telefonján nyugati irányban mozdult el a pöttye, a Canal Streeten tartott az Elizabeth Street felé. – Dom rajta marad a nyulakon. Ennél a boltnál most lelassítok kicsit, hadd menjenek el mellettem.

Adara Sherman korábban egészségügyis volt a tengerészetnél, sok éles helyzetet élt meg, sok véres akciót látott. A rendkívül felkészült műveleti tiszt a crossfit megszállottja volt, de ami ennél fontosabb, stresszhelyzetben a nyugalom szobra maradt. Nem volt titok, hogy együtt él a csapat egyetlen szövetségi tisztjével, Dominic Carusóval, Ryan unokatestvérével, aki a Campus alkalmazásában állt, de változatlanul szerepelt az FBI személyi állományában is. Chavez úgy képzelte, az FBI karót nyelt középvezetői – mindenhol vannak ilyenek – biztosan csak vakarják a fejüket, mi lehet az a nagyon különleges megbízatás, ami ilyen hosszú ideig távol tartja az ügynöküket. Az igazgató tudta. És ez elég volt.

– Kémelhárítók…, jaj, Ding, ugyan már… – mondta Adara.

Chavez újra Clarkra nézett. Jócskán zavarban volt, hogy az emberei szellemeket látnak. Clark arca olyan merev maradt, amilyen azoké a kőcsávóké a Húsvét-szigeten. Semmit nem lehetett leolvasni róla.

A hivatalosan sehol sem nyilvántartott hírszerző ügynökség, a Campus szervezetében John Clark Chavez felettese volt, mint ahogy Chavez is a felettese volt a maga csoportjának.

A gyakorlat már öt órája tartott, a nyulak szerepét Dave és Lanny játszották. A két korábbi tengerészgyalogost nagyon tudatosan választották ki a cég számára – kiválóak voltak az őrző-védő munkában, a cég főépületének biztonságáról gondoskodtak, és alkalmasint elhárítási munkát is rájuk bíztak, ha a helyzet úgy kívánta. Korán kezdték a napot, és a négytagú műveleti csoportot a virginiai Alexandriából, a fizetésükről gondoskodó Hendley Associates pénzügyi központja mellől mindenféle tekervényes útvonalon egész idáig vezették.

A csapatban mindenki vérprofi volt – tűzharcban edződött, tapasztalt, elszánt emberek. De még a profiknak is szükségük van rendszeres tréningezésre. Napi gyakorlat híján az élet minden területén alábbhagy a szakmai precizitás. Így volt ez a hírszerzők esetében is. „Nem addig, amíg nem csinálják jól – addig, amíg nem csinálják rosszul” – ez volt Clark mottója. Mindannyian kívülről fújták már. Mindannyian őstehetségek voltak a maguk területén – a felderítésben, az elhárításban, a titkos akciók észrevehetetlen kivitelezésében, de legfőképpen a pszichológiai manipulációban. A lélektani befolyásolás fortélyainak ismerete kulcsfontosságú a hírszerzésben. A munka sava-borsa, éltető eleme. Sokat gyakorolták a védelmi taktikai megoldásokat, meg néha a támadó műveleteket is, és rendszeresen jártak lőgyakorlatra. Mindenkinek ez volt a kedvence, bár ma Clarkot, Chavezt és Carusót nem számítva nem volt náluk fegyver. Valamennyien kiválóan bántak a fegyverükkel, de számtalan olyan gyakorlatuk is volt, amikor a jó öreg Colt semmifajta rokonát nem vehették magukhoz. A kiváló helyzetfelismerés azonban csak addig überelte a lőfegyvert, amíg önmagában kevésnek nem bizonyult. Ha csak lehetett, mindig hordtak fegyvert. Ding vállát ezért húzta a nagy oldaltáska – abban voltak a fegyverek.

A Hendley Associates a külvilág számára biztonsági és igazságügyi könyvvizsgáló cég volt, amolyan fedőcég. A valóságban a Hendley rendkívül bonyolult hírszerzési munkát végzett, meglehetős önállósággal, az Egyesült Államok más titkosszolgálatai ügynökségeitől lényegében függetlenül. A Campust az egykori szenátor, Gerry Hendley és Jack Ryan elnök találták ki, ők is szervezték meg, közös akarattal, egyetértésben.

A feladatok gyakorlati megvalósításába Ryan elnök nem szólt bele. Hendley amolyan öreguras főnök volt, barátságos, ám szigorú, ha úgy hozta a helyzet, a tervezés minden fázisát közelről figyelte, ugyanakkor szinte láthatatlan maradt. A küldetések tényleges kivitelezését a profikra bízta, elsősorban John Clarkra.

Clark vezetési stílusa sokat alakult az évek során, ma már kissé nagyvonalúbb volt. Szilárdan hitt a tervek aprólékos kidolgozásában, de aztán engedte, hogy a csapata a kijelölt keretek között szabadon mozoghasson, önálló döntéseket hozzon. Tisztában volt vele, hogy az emberei szilárdan állnak a lábukon, és alapos gyakorlati tudással rendelkeznek. Clark továbbra is aktív szerepet vállalt, de már egy kicsit hátralépett, többet pihent, és a napi feladatokból egyre többet Chaveznek adott át.

Ennek a mai gyakorlatnak a célja világos, szinte egyszerű volt – mint a való világban. A csapat feladata az volt, hogy a rejtekhelyükig kövesse a nyulakat. Mihelyt megtudják, hol ez a hely, elterelik a nyulak figyelmét, hatástalanítják az esetleges védelmi rendszert, behatolnak, és ellopják Ding Chavez nagyra becsült Hereford kávéscsészéjét. Mi sem egyszerűbb ennél. Hacsak Dave és Lanny mindenközben észre nem veszi őket.

A kémelhárítók, akikre ifjabb Jack gyanakodott, egyszerűen nem léteztek. A gyerek nyilván álmodta őket.

A legközelebbi szörtyögés Midas Jankowskitól jött. A nyugalmazott Delta Force-ezredes hangja nyugodt és zengő volt. Mintha arra született volna, hogy rádióbeszédeket tartson. – Figyelj, Adara, ez most komoly. Látok két ázsiait, egy férfi meg egy nő, a Mottról most fordulnak rá a Canalra, tőled nagyjából tizenöt méterre, és feléd tartanak.

Chavez a pöttyökre nézett a mobilján, az összes a Canal Streeten mozgott keleti irányban.

Ding úgy döntött, nem szól közbe. Lássuk, mi történik, gyakorlatnak ez is jó lesz. Ryan és Midas számára nagyon ciki, de azért jó. Az ilyen profik számára tiszta gáz, ha a társaik előtt égnek le. Rosszabb, mint ha egy tényleges ellenség golyójába futnának bele.

Az idő, a távolság, valamint a fásultság egyet jelentett a küldetés kifáradásával, de a gyakorlat ettől csak még realisztikusabb lett – így hát Chavez biztosra akart menni, hogy az embereinek mindháromból bőven kijut.

A nyulak most a washingtoni metró piros vonalán a Union Station állomásra érkeztek, már jeggyel a kezükben, épp időben ahhoz, hogy felszálljanak a 8:40-kor Boston felé induló elővárosi Amtrak vonatra. Ding büszkén gondolt a csapatára, amely az utolsó pillanatban elérte a szerelvényt. Clarkkal ők tíz perccel később az Acela Expresszre szálltak fel, hurcolták a fegyverekkel telt táskát. Igazolt FBI-ügynökként Caruso az Egyesült Államokon belül gyakorlatilag bárhová utazhatott fegyveresen, a csapat többi tagjának azonban ügyeskednie kellett, ha fegyverrel akartak bejutni valahova, múzeumba vagy fel egy repülőgépre. Clark nemigen ment sehova a maga M1911-ese nélkül, és bár gyakran előfordult, hogy a műveleti tiszteknek fegyvertelenül kellett részt venniük valamely hírszerző akcióban, Clark nagyon is jól ismerte a munkájával járó veszélyeket. Biztosan tudta, hogy résen kell lenni, és ha a szükség úgy hozza, késlekedés nélkül be kell vetni a halálos erőt. Ha megoldható volt, a csapatból valaki mindig hurcolta a többiek fegyvereit. Caruso mindig magánál tartotta a Glockját, és a derékszíja belső oldalára csatolt pisztolytáskájában nála volt Adara félautomata M & P Shieldje is. Ez volt a napi rutin, de azért a nagy bőrtáskában más Shield fegyverek is voltak, egy többek közt Adarának, ha elszakadna Domtól.

Chavez és Clark Acela Expresse a Penn Stationig húsz percet vert rá a nyulak elővárosi vonatára. Bent jártak Manhattan szívében. A nyulak beültek egy sajttortára Juniorhoz a Times Square mellett, aztán vidám körsétába bonyolították a csapatot a Central Park útvesztőiben, utána pedig visszafelé indultak, és vonattal megérkeztek a Canal Streetre.

– Kémelhárítást játszatsz velük? – kérdezte Clark.

– Nem – felelte Chavez.

Taktikai repertoárját illetően Chaveznek nem lehetett hiányérzete. Tengernyi tapasztalatra tett szert a seregben, a CIA tisztjeként, aztán a nemzetközi Szivárvány terrorelhárító egység csapatparancsnokaként. Mindenütt megfordult a világban, mindent végigcsinált. Clark azonban valóságos legendája volt a hírszerző közösségnek, ami azért nem semmi egy olyan foglalkozási körben, ahol alapszabály az anonimitás. Egykor a Navy Seal különleges erőinél szolgált, később hosszú ideig a CIA műveleti tisztje volt, ám a részleteket homály fedte, nem lehetett tudni, mi igaz, mi nem. A hírszerző közösségben csak kevesen tudták, hogy voltaképpen mit is csinált pontosan. De hogy megcsinálta, abban biztosak voltak. Mégpedig nem keveset csinált. És ennyit elég volt tudni róla.

Az, hogy Clark mindezeken felül Ding apósa is volt, egy árnyalatnyi feszültséget vitt minden egyes akcióba. De bizalmat is. Már jóval azelőtt együtt dolgoztak, hogy Ding megismerte Patsyt. John Clark bizonyosan jó szemmel nézte a lánya kapcsolatát, mert Chavezt kemény fából faragták. Az idők során az apósával sok vért ontottak. Másokét is, a magukét is.

Clark az órájára nézett. Victorinox-másolat volt, egyszerű, de örök életű. Chavez ismét kortyolt egyet a gyöngyös teájából. Különös. Attól, ahogy a főnök az órájára néz, még a legkiegyensúlyozottabb embernek is összerándul a gyomra. Műveleti igazgató helyetteseként Chaveznek apránként egyre több és több feladata lett, ezáltal pedig Clark hátrébb húzódhatott, de csendesen mindent megfigyelt – miközben itta a kávéját, és nézegette az óráját.

– Aggaszt valami, Mr. C? – kérdezte Chavez.

Clark nem volt az a nyugtalankodó alkat. Hajnal óta együtt voltak, és Clark kőkemény arcán most először lehetett látni néhány hajszálrepedést.

– Nem, semmi – válaszolta. Alig észrevehetően megrántotta a vállát, és ezerméternyire elszikrázó tekintetét az East Broadway felé vetette. Chavez csodálkozott, hogy egy-két járókelő nem kap azonnal lángra. – Csak gondolkozom.

Ismét Midas hangját lehetett hallani. – Gyerekek, ez most már nagyon nem vicces. Egy fehér ürge bukkant elő a Mott sarkán, a Canal Streeten van az ázsiai pár mögött. Forgolódik, jobbra-balra nézeget, de egész nyilvánvaló, hogy őket követi.

– Látom – mondta Ryan.

– Komolyan beszélsz? – kérdezte Caruso.

Furcsa, gondolta Chavez, hogy Dom megkérdőjelezi a csapat egy másik tagjának az információját.

– Halál komolyan – felelte Midas. – A csávón világos dzseki, drapp nadrág van. Úgy mozog, mint egy zsaru. Egy pillanatra még mintha bilincset is láttam volna az övén.

Ding most már éberen figyelt.

– A nyulaink most mennek át a Canalon – mondta Adara. – Délnek tartanak az Elizabethen.

– Jól van – mondta Midas. – Az ázsiaiak meg a drapp nadrágos továbbra is kelet felé mennek. Másik rendőrt nem látok. Ez meg nincsen szolgálatban, azt hiszem.

– Vagy egy verőember – szólt közbe ifjabb Jack. – Komolyan.

– Itt a vége, Ding – mondta Adara. – Kiszállok.

Ding benyúlt a zsebébe, és a rádióját úgy kapcsolta, hogy mindenki hallhassa, amit mond. – Leállunk – mondta. – Ismétlem, leállunk. Tartsátok meg a távolságot, de maradjatok a drapp nadrágos magányos tagon, hátha történik valami. Ki látja a két fehér férfit, akiket észrevettetek? Nem az én embereim.

– Azokkal ne törődj – mondta Adara. – Nem számítanak. Csak egy kis játék, főnök, hogy nyerjünk. Majd később elmagyarázzuk.

– Az jó lesz! – vágta rá Chavez. – A két ázsiain meg a drapp nadrágoson kívül tehát nincs senki más a buliban?

– Nincs senki – mondta Adara.

Chavez visszafogta magát, nem szúrta le Adarát. Ehelyett koordinálta a csoport mozgását, Clark pedig felhívta Lanny mobilját, és a nyulakat is a közös frekvenciára állította, hogy velük is tudjon mindenki kommunikálni.

– Mindenki nyugton marad – mondta Ding. – Nem akarunk valami más szervezet akciójába beleavatkozni.

Midas szólalt meg. – Az ázsiai pár jobbra fordul a Boweryn.

– Oké – nyugtázta Ding. – Lanny és Dave, ti továbbra is tartsatok délnek az Elizabethen. Midas, a drapp nadrágossal mi a helyzet?

– A Bayard felé közeledik – mondta Midas. – Rájuk tapadt. Ha lennének társai, mostanra már valaki leváltotta volna. Azt hiszem, egyedül van. – Szünetet tartott, mintha alaposabban szemügyre akarna venni valamit. – Az ázsiai férfinek pisztoly van a derékszíjába tűzve.

– Johnnal most jövünk le a hídról – mondta Ding, és miközben futott, maga elé képzelte az utcák vonalát. – Átvágunk a Confucius Plaza mögött, és így előttetek tudunk maradni. Dom, a következő utcánál fordulj be balra. Igyekezz kijutni a Canalra, ha úgy adódik, ott már fedezni tudjátok egymást Midasszal.

– Adarával kelet felé tartunk a Bayardon – mondta Dom.

Aztán ifjabb Jack szólalt meg. – Jövök a Boweryn…

A rádióból hallatszó nyers reccsenés arra utalt, hogy egyszerre két ember is beszélni akart, de így csak összegerjedtek, és egyiküket sem lehetett érteni.

Legelőször Dom hangja tisztult ki. Fújtatott.

– Ismerem a tagot – lihegte. Nyilvánvalóan futott. – FBI-ügynök. Nick Suttonnak hívják.

– A két ázsiai épp most fordult jobbra – mondta Midas. – Az első utca a Bayard után. Sutton még most is rajtuk van. Már nem látom őket.

– Közelebb megyek – mondta Dom. – Hátha magamra tudom vonni a srác figyelmét…

Elnémult a rádió. Másodpercek teltek el. Aztán megint Dom. Futtában beszélt, kapkodta a levegőt.

– Meglőtték… – mondta.

3.

Caruso félresodorta a zakója szárnyát, és előhúzta a Glockot. Villámgyorsan körülnézett. Nick Sutton összekuporodva feküdt egy alagsorba vezető lépcsőlejáró mocskos betonján egy manikűrszalon bejárata mellett. Az alagsor acélajtaja csukva volt. A lépcsősor alján lévő veremszerű betonmélyedésben könnyen el lehetett rejtőzni, innen támadhattak az ügynökre. Lövést nem hallott Caruso. A féltucatnyi járókelő a Doyers Streeten vagy nem látott semmit, vagy ha igen, félrenéztek.

– Dom vagyok – mondta Caruso, miközben a lépcső aljában Sutton mögé lépett a parányi helyen. Miközben ő az ajtót próbálta kinyitni, Adara az ügynök sebeit vizsgálta. – Itt vagyunk, öreg, ne félj. – Lehajolt, hogy segítsen, de ha ők is golyót kapnak, nem mennek sokra.

Az artériás vér vörösre festette a betonfalat. Dom még ennyi, terepen töltött év után is döbbenten nézte, milyen elemi erővel tör fel a vér az emberi testből. Ha egy érsebészen kívül most bárki megmenthette Nick Sutton életét, az Adara Sherman volt.

Amennyire tudta, a kis falmélyedésben Dom a testével fedezte Adarát. A jobb kezével szorosan a dereka mellett tartotta a pisztolyát, a ballal pedig a kilincsnél fogva megpróbálta kinyitni az ajtót. Meg sem mozdult. Ez önmagában nem jelentett sokat. Caruso olvasta valahol, hogy a Chinatown telis-tele van alagutakkal. Bemehettek az ajtón vagy egyszerűen kereket oldottak – ebben az esetben viszont most egyenesen Chavez és Clark karjaiba futnak.

Caruso sebesen a rádiója után nyúlt. – Felétek mehetnek, Ding.

A rádió kétszer kattant, ez jelezte, hogy Chavez vette az adást.

Dom kihalászta az ingnyakából az FBI-jelvényét, és lelógatta a láncán. Viszonylag kis méretéhez képest a jelvény meglepően súlyos volt. A kicsi aranypajzs aligha háríthatná el a pisztolypárbajt, ha véletlenül ott teremne egy adrenalintól elborult rendőr, de annál mégiscsak jobb, mint civilnek látszani egy vérző test mellett, fegyverrel a kézben.

A pisztolyát készenlétben tartva Adara és a sérült ügynök fölé állt, és a Doyers Street kapualjait és ablakait fürkészte. A szűk kis utca úgy híresült el, mint a „Véres köz”, ahol sok évvel azelőtt egy kínai bűnbanda fejszés banditái halálra kaszabolták egy rivális banda tagjait.

– Beszélj hozzám, Nick – mondta Adara. – Hallasz engem?

Sutton motyogott valamit, Dom nem értette, mit.

– Rendbe hozunk – mondta Adara komor, feszült hangon. – A mentő már úton van.

Dom lenézett Adara vérben ázó telefonjára a lépcsőn.

Sutton nyöszörgött. Egyre több vért vesztett Adara minden erőfeszítése ellenére.

– Már rég eliszkoltak – mondta Dom, miközben Adarát nézte, ahogy dolgozik. – Miben tudnék segíteni?

Adara Sutton hónaljára mutatott. – Ebben, itt. Ebből az artériából is jön valahol a vér. Meg kell találnom, hol.

Caruso betette a fegyverét a pisztolytáskába, és Adarával szemben letérdelt. Két ujjával Adara feltárta Sutton karverőerének spagettiforma végét. A hét-nyolc centis tátongó sebben láthatóvá vált Sutton felkarjának húsa és csontja. A mély hasítékot két kisebb vágás keretezte. A mindent beborító iszamós vértől nem nagyon lehetett látni, hogy valójában hányszor döfték meg Suttont, de sok és mély sebe volt. A támadója a nyakára ment, de Sutton fel tudta kapni a karját, így a vágások többsége a tricepszét és a bordáit érte – csekély vigasz, mert az ember így csak némileg lassabban vérzik el, mint ha a torkát vágták volna át.

A távolban felvijjogott a sziréna.

Sutton harákolva felköhögött. A szeme megrebbent, és mintha most először vette volna észre Carusót.

Adara a tenyerét egy sziszegő döfésnyomra szorította Sutton mellkasán. Mindent megtett, hogy zárva tartsa, amíg a mentősök meg nem érkeznek.

– Dom? – kérdezte köhögve-krákogva Sutton, az erőfeszítéstől megrándult az arca.

Caruso szó szerint félig Sutton húsába mélyesztette a kezét. Eszelős ritmusú, rendkívül gyenge szívverést érzett. Sutton szervezete keményen dolgozott, hogy a maradék vért valahogy eljuttassa az agyba.

Az ügynök aprókat pislogott. – Te mit… mi a fenét  keresel itt?

– Majd később elmondom – felelte Caruso. – Ki tette ezt veled?

– Rene… – köhögte Sutton. – Szarrá vagdosott. Rene Peng… itt lent rejtőzött, miközben a férjét követtem… – Nyelt egyet. – Van egy kis vizetek? Nagyon szomjas vagyok.

– Bocs, öreg – mondta Dom. – Majd intravénásan, a mentősök. Pihenj, ne beszélj.

Sutton megrázta a fejét. – Pengék kínai… embercsempészek. – Megborzongott, vért köpött, aztán mintha nem lélegzett volna.

– Mindjárt ideérnek a mentősök – mondta Adara.

– Hónapok óta próbálom elkapni ezeket a tetveket… Épp a feleségemet és a gyerekemet vittem el a Vincentbe… hogy a francba nem vettem észre Renét az utcán…

Sutton szeme elkerekedett. – A feleségem… azt mondtam, várjon… az étteremben.

– Érte megyek – mondta Dom. – Elvisszük hozzád a kórházba, hogy meglátogathasson.

– Kösz, öregem… – mondta Sutton erősen zihálva. – Jézusom… nem lett volna… szabad… idehoznom Melissát.

Caruso férfiasan, de finoman megveregette az ügynök arcát. – Maradj velünk, Nick. Ne aludj el. Mit gondolsz, hova mehet most Rene Peng?

– Gőzöm sincs róla – mondta Sutton nehezen artikulálva. – Ha tudnám, már rég… elkaphattam volna őket…

Ding hangja szörcsögött fel a rádióból. – Látok egy nőt, itt közelít felénk az East Broadwayn, a híd felé. Fehér baseballsapka. Mintha tudatosan uralkodna magán. Lazának akar tűnni, de nem az. Egy napszemüveges csávó van úgy három lépéssel mögötte, kék kapucnis.

– Ezek biztosan ők – mondta Dom Sutton sebeit nézve. – Kizárt, hogy ne legyen a nőn vér valahol. Vagy felkapott magára valami másik ruhát.

– Maradj csendben – mondta Chavez. – Most megy el mellettem… – suttogta. – Bingó. Látom a vért. Biztosan ők azok.

A blúzát csíkozó vért szinte teljesen el tudta takarni a karjával Rene Peng. Miközben Rene elhaladt Ding mellett, Garret felért melléje, és épp egy mobilt csúsztatott a farzsebébe, mintha csak az imént beszélt volna valakivel. Mondott valamit a nőnek, mindketten jót nevettek.

– Lelketlen ribanc – mormogta Ding. Miközben a két ázsiai nyomába eredt, hirtelen nem is tudta, hol van Clark. De aztán lassított, és megnézte egy utcai árus portékáját. Több kupac régi könyv, mind egy szálig kínaiul.

– Szemmel tartom őket – mondta Clark. – Alig pár háznyira vannak a hídtól.

– Mindjárt ott vagyok – hallatszott Midas hangja. – Bekerítjük őket.

– Türelem – mondta Clark. – Ha úgy néz ki, meg akarnak lépni, elkapjuk őket.

– John! – szólt Dom, a bosszúvágy kiérzett a hangjából. – Azok a rohadékok teljesen szétkaszaboltak egy FBI-ügynököt!

– Volt valami oka, hogy a nyomukba eredt – mondta Clark. – Tudjuk meg, hogy merre mennek, mit akarnak. Dom, Adara, ti megvárjátok a rendőrséget. A többiek nyomás a híd felé. Egy jó kis hálót kerítünk köréjük.

Először úgy tűnt, hogy Pengék alighanem a Manhattan híd gyalogossávján át akarnak menni az East River fölött Brooklynba. De aztán maradtak az East Broadwayn, elmentek a híd alatt, aztán a híddal párhuzamosan a Forsyth Streeten mentek tovább. Kész zsibvásár volt az egész környék. Végeláthatatlan sorban összecsukható asztalokon a legkülönfélébb élelmiszereket árulták a pitajától kezdve a duriánig. Ide nem a turisták jártak vásárolni, hanem a kínaiak. Fonnyadt arcú öregek üldögéltek hevenyészett ponyvák alatt vagy nagy vászonernyők árnyékában. Az árusok mögött a járdán egymás hegyén-hátán gyümölcsösládák halmai magasodtak. A járdaszélek mentén hűtőkocsiként használt furgonok sorakoztak.

Viszonylag korán volt még, a napsugarak erősen hevítették a híd oldalát, az árnyékos utcákból a hal és szemét elegyes bűzét az árusok gyümölcskínálatának illata enyhítette.

Clark úgy százméternyire lemaradt, leszegett fejjel, leeresztett vállal sétált. Ding nem sokkal azután, hogy átvette tőle a megfigyelést, egy kicsit lassított, és Clark mögé került. Nagyjából mindig ugyanolyan távolságból követte, de elvegyült a gyalogosok áradatában.

Háttal Clarknak Rene Peng megállt egy gyümölcsösstandnál, nagyjából ott, ahol a fenti utca kelet felé kezdett visszakanyarodni a járda fölött. Garret pár lépéssel megelőzte, a gyalogjárót fürkészte a feje fölött, aztán átment a Forsyth Streeten. Feszültnek tűnt, Rene viszont könnyeden, lazán sétált, olyan derűs volt, mint egy nyári reggel. Felvett egy körtét, az orrához emelte, és barátságosan elbeszélgetett az asszonnyal, aki a mérleget kezelte. Az idős nő biccentett valamire, felnézett, és Clarkon túl Ding irányába sandított. Előrehajolt, és súgott valamit. Rene felemelte a körtét, mintha meg akarná venni, aztán a karja hirtelen megmerevedett. A körte egy végtelennek tűnő pillanatra megállt a levegőben.

– Észak felé futnak a Forsython! – kiáltotta Clark. – A Confucius Plaza és a hídfeljáró felé. Lehet, hogy kettéválnak.

Rene a válla fölött Clark irányába vágott a szemével. Kiáltott valamit kínaiul a férjének, aztán mind a ketten behúzták a nyakukat, és szaporázni kezdték a lépteiket.

– Gyerünk utánuk, Ding! – szólt hátra Clark. Az évek során bőven megfutotta a magáét, és már nem ez volt az erőssége. Meg aztán voltak más ötletei is. – Jack, ugye a híd északkeleti sarkán vagy?

– Látom őket – mondta Ryan.

Ding elfutott Clark mellett, a vállán átvetett, fegyverekkel teli bőrtáska ütemesen verte a hátát.

– Én is itt vagyok, főnök! – mondta Midas. – Mindent szemmel tartunk, a lépcsőket, a Canalt. Dave a görög ortodox templom előtt van.

– Remek! – kurjantott Clark. – Ding, Dave közelében vágj át az utca keleti oldalára. Ha kettéválnának.

– De John, észre fognak venni…!

– Csináld, amit mondtam! – csattant fel Clark. Nem volt helye vitának. – A többiek szétszóródnak. Tízig számolok, aztán rajta! Ne felejtsétek, ezek a szemetek épp most próbáltak megölni egy FBI-ügynököt. Pillanatnyilag csak Dingnél és nálam van fegyver.

Szétnézett az utcán, valami fegyver után kutatott. Mindig akad valami. Az egyik stand mellől mentében felkapott egy seprűnyelet, sétapálcaként kezdte használni. Nem futott, fel sem nézett igazán. Az asztalka mellett üldögélő öregúr egyszerűen csak bólintott, mintha nem érdekelné a seprűje sorsa. Vigye csak, a magáé.

Hamarosan úgyis kiderül, mire kell neki a seprű.

– Most akkor – mondta Clark, aki most ért el tízig – hadd lássanak meg titeket. Ha tudjátok, kapjátok el mindkettőt. Ha nem…

– Feléd indul a nő, John – szólt Midas sietősen, de nyugodt hangon.

Fél pillanattal később Dinget lehetett hallani a rádióban. – A férfit levertük. Igazad volt, kettéváltak.

Clark tovább gyalogolt északi irányban, és a térlátása révén érzékelte, hogy Rene Peng egyre közelebb kerül hozzá. A nő szinte a távolba révedt, mintha Clark ott sem lenne. A műveleti igazgató meglátta a kést a kezében, a blúza ujjából már félig kihúzta a nő. Rene Peng szája gúnyosan megrándult, mint aki nagyon biztos a dolgában. Ahogy közeledett, Clark öregesen megállt, látványosan kapkodta a levegőt, és érdeklődve a messzi távolba nézett, ahol valami hajsza zajlott. Mindenki így tenne. Mindkét karjával a seprűnyélre támaszkodott, mintha csak sétabot lenne, ráérősen, minden sietség nélkül, mint aki nem érzékel semmiféle veszélyt. Vigyázott, nehogy összenézzen a nővel. Kevés előnye van, ha effajta munkában öregszik meg valaki. De a láthatatlanná válás tudománya e kevesek egyike.

A nőnek annyi ideje sem volt, hogy észrevegye a seprűnyelet. Clark keményen megsuhintotta, de nem a nő térdére célzott, hanem a két térde közé. Egy kézzel dobta el, lándzsaszerűen, és beleforgatta a csípőjét is, amikor elhajította. Rene Peng nem volt magas nő, de hihetetlenül hosszúkat lépett. A súlyos ütés óriásit csattant a lábán, lépés közben kifordította alóla, és Rene Peng nagy csattanással elvágódott. Olyan erővel csapódott az utcára, hogy egy pillanatig moccanni sem tudott, csak keservesen nyüszített.

Néhány száz méterre szirénák jajdultak fel a Canal Streeten.

Rene megpróbált feltápászkodni, a kést még mindig ott szorongatta a markában. Clark kirántotta a nő támaszkodó könyökét, és a seprűnyél maradékával még egy rettentőt rávert a nő kézfejére.

Nagyot csattant a járdán a kés, ott száradt rajta Nick Sutton vére. Ugyanebben a pillanatban a Canal Streetről driftelve csikorgott rá a Forsythra egy rendőrautó. Clark eldobta a botot, fellépett a járdára, nem futott, de rendesen kilépett. A gyülekező tömeg egy pillanat alatt felszívta. Mire a járőrkocsi a sebesült nőhöz ért, ő már szinte beért a híd alatti átjáróba. Dom részletesen beszámolt a rendőrségnek, és tudatta, hogy Rene Peng és a férje veszélyes bűnözők, valószínűleg fegyver is van náluk, úgyhogy a kiérkező rendőrök secperc alatt bilincsbe verték a nőt, és kevéssé foglalkoztatta őket, hogy vajon ki tűnhetett el a helyszínről alig egy perce.

Garret Pengre egy másik rendőri egység talált rá, többszörösen törött állkapoccsal, a görög ortodox templom melletti vasrácshoz bilincselve.

– Mindenki megvan? – kérdezte Clark, mihelyt biztos volt benne, hogy a kiérkező rendőröknek nemcsak a nő, de a véres kése is az ellenőrzésük alatt van.

Igen, mindenki. Kivéve Domot és Adarát.

A mentőautó elvágtatott a Doyers Streeten, ritmikusan harsogó szirénája megtorpantotta az autókat, a figyelmetlen gyalogosokat pedig szétrebbentette. A Boweryn száguldott tovább, a New York-i Presbiteriánus Kórház felé. A New York-i rendőr-főkapitányságnak és az FBI New York-i irodájának a közelsége okán a szűk utcában csak úgy hemzsegtek az egyenruhások és az FBI-ügynökök.

Úgy tetszett, az üggyel egy Bolton nevű vörösesszőke rendőrt bíztak meg. Kezén kék gumikesztyűvel intézkedett, majd intett egy ázsiai származású rendőrnőnek, aki a járőrautójához kísérte Adarát, azzal az ürüggyel, hogy le kell róla takarítani a vért.

Caruso hitetlenkedve csóválta a fejét, és erőnek erejével visszafogta magát, nehogy valami olyasmit mondjon, amit később majd megbánna.

– Hogy mi? – kérdezte Bolton, miközben Caruso igazolványát tanulmányozta. – Mondani akart valamit?

– De most komolyan – mondta Dom. – Maguk itt elkülönítenek minket, mintha mi lennénk a gyanúsítottak?

– Mindenki gyanús – felelte Bolton. – Maga ezt pontosan tudja.

– De hát mi hívtuk ki magukat, emlékszik?

– Na, mit szól, emlékszem – mondta Bolton. – Szóval még egyszer, szép sorjában. Maga, aki FBI-ügynök, egész véletlenül belebotlik Suttonba, aki történetesen szintén FBI-ügynök, aki meg összefut valakivel, aki aztán leszúrja. Így valahogy?

– Nagyjából így, igen – felelte Caruso.

– Honnan ismeri?

– Egy időben jártunk az akadémiára. Felismertem az utcán, és arra gondoltam, jó lenne köszönni neki. Utánaindultunk, és itt találtuk.

– Jó helyen, jó időben – hümmögött Bolton. – Melyik irodában szolgál?

– A központiban – mondta Caruso.

Bolton összehúzta a szemét, úgy nézett rá hosszan. Visszaadta Dom igazolványát. – Akárhogy is van, szükségem lesz egy írásos kiegészítésre.

– Semmi akadálya – vonta meg a vállát Caruso. – Három sor lesz az egész, de vágom, hogy szüksége van rá. Ne felejtse, hogy Sutton a feleségét és a gyerekét a Vincentben hagyta, ott feljebb a Motton. Valakinek muszáj elmennie oda, és tudatni a feleségével, hogy mi történt. A férje mellett a helye, a kórházban.

– Majd én intézem – szólt egy ismerős női hang Bolton SUV-ja irányából. Caruso felpillantott, és Kelsey Callahan különleges ügynököt látta közeledni. Vörösesbarna haja most rövidebb volt, mint legutóbb Dallasban, amikor együtt dolgoztak. Domot meglepte, hogy itt látja New Yorkban. A nő eszelősen sokat melózott az észak-texasi regionális iroda élén. Az embercsempészet visszaszorításán dolgoztak.

– Azt hittem, Texasban vagy – mondta Caruso, széles mosolya nem tudta elterelni a figyelmet az ingén éktelenkedő vérfoltról.

– Ott vagyok most is – felelte Callahan. – Néhány hónapra helyeztek ide, hogy hangoljam össze a gyermekvédelmezésben szerzett tapasztalatainkat azokkal a módszerekkel, amiket a New York-i kollégák használnak. Az embercsempészet mindenütt embercsempészet. Úgy tudjuk, New Yorkban valóságos iparággá szerveződött, ráadásul a legfertőzöttebb hely éppen a kínai negyed, már ha hihetünk az információknak. Szexmunkásokat, házi rabszolgákat tartanak alagsori odúkba zárva a napi tizennyolc óra munkájuk után, de vannak itt varrónők is, akik szinte soha nem látják a napot. De úgy hírlik, baromi sok kém is nyüzsög errefelé, csak épp nagyon keveset tudni róluk. Néha még egymásnak is keresztbe tesznek. Rene és Garret Peng is ilyen gennyládák, törtetnek előre a szarban. Felkaptam a fejem, amikor pár perce meghallottam a nevüket a rádióban. Beszóltatok a 911-re, igaz? Tudod, mindenkit megráz, ha lelőnek egy ügynököt. – Merőn Domra nézett, aztán Adarára, alaposan végigmérte. – Szóval ő a barátnőd?

– Igen, ő – felelte Caruso. – Adara Sherman.

– Hallom, ő mentette meg Sutton életét. – Callahan az utcát vizslatta, még a tetők vonalára is felnézett, mintha azt várná, valaki onnan is biztosítja az utcát. – A kőarcú haverod nincs veled? Tudod, az a kemény, öregedő csávó… talán John? Mi is a neve?

Caruso elvigyorodott, de egy szót se szólt.

Callahan nagyot sóhajtott, aztán vállon veregette Boltont. – Jobban jársz, ha elengeded őket, Sean – mondta. – Meglátod, két másodperc, megcsörren a telefonod, és egy különleges ügynök arra utasít, hogy engedd el őket. Ha úgy csinálsz, mintha a te döntésed lenne, könnyebben viseled.

A válla fölött hátrabökött a kocsija felé. – Gyertek. Adara, te is. Vigyük el Sutton feleségét a kórházba. Tudok adni nektek valami zubbonyt, vegyétek rá az ingetekre, ne rémítsétek halálra a népeket. Nick jó fiú. Kémelhárító a pasi, de elég jól kijövünk. Egy jó része azoknak, akiket becsempésznek az országba, ide kerül. Mindenféle álságos ígéretekkel hozzák be őket. Az embercsempészek és a kémek útjai természetesen sokszor keresztezik egymást. Egy rakás ilyen esetünk volt már. – Feltúrta a csomagtartóját, végül kihalászott két FBI-jelvényes sötét széldzsekit, hátukon a nagy sárga betűkkel. Az egyiket Adarának, a másikat Carusónak adta. – Nem tudom, igazából mit kerestek itt, vagy mire készültök, de akárhogy is van, örülök, hogy ezt itt teszitek, New Yorkban. Sutton még csak tapogatózott. Titokzatos figurák. – Callahan közelebb hajolt. – Kémek – mondta. – Mindenütt ott vannak ezen a redvás helyen.