Garamvölgyi László

Vadászidény

A Black Friday vége

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A szöveget gondozta: Takács Andrea

Copyright © 2021, Garamvölgyi László

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9789635800001

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A természetben nincsenek sem jutalmak, sem büntetések; következmények vannak.

ROBERT GREEN INGERVOLL

„Öt-hatmillió éve a bioszféra még üde színfolt lehetett a bolygón a sokféle állattal meg növénnyel, amelyek között szép számmal akadtak mulatságosak, netán bolondosak is […], de az ökológiai rendszer kiegyensúlyozott volt, és úgy tűnhetett, hogy megalapozott, tartós jövője sok százmillió évre biztosítva van. És ekkor a rendszer finom, olajozott fogaskerekei közé por, homok, autóroncsok, kátrány, mindent feloldó savak és lúgos, enzimes mosópor került. Recsegés, ropogás, pattognak a fogaskerekek, égett fémszag, füst és korom. Mi történt? Semmi különös, csak megőrült egy csimpánz-méretű, a fák ágai között még teljesen kiegyensúlyozottan élő, derék majom.”

CSÁNYI VILMOS

A könyv elkészítéséhez nyújtott segítségért

köszönetet mondok

Dr. HATALA JÓZSEFNEK,

a Belügyminisztérium

Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács elnökének

és

GRATZER-SÖVÉNYHÁZI EDITNEK,

a Belügyminisztérium

Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkárság

főosztályvezetőjének,

továbbá a

NEMZETI NYOMOZÓ IRODÁNAK

és az

AGRÁRMINISZTÉRIUMNAK

1

– Te tényleg ekkora barom vagy?! – üvöltött Stüszi vadász sameszára, aki térdig állt a tetemeknek kiásott gödörben, ezért kénytelen volt felfelé nézni, viszont válaszolni nem. – Annyi eszed van, mint egy kékre festett hintalónak? – folytatta volna kifakadását, de a lehordott közbemotyogott.

– Miért pont kék?

– Olyan sötét vagy, hogy szürkületben még egy göthös pitbull is melléd harapna. Na, húzzál onnan kifelé, igyekeznünk kell, mindjárt pirkad.

Stüszi alaposan megtervezett figura, akit Schneider József, pesti kártyafestő mester hívott életre, majd a bécsi Piatnik üzem kezdte gyártani és terjeszteni, az 1860-as évektől Monarchia-szerte. Nem csoda ha Stüszi világhírű lett. Persze nem a mi Stüszink, mert ő – stílszerűen – mezei sportvadász és eredeti foglalkozását tekintve bádogos, ami egyes nyelvjárásokban bolgárkertészt jelent. Mi több, egy digitális animációval foglalkozó cég ideiglenesen szerződtette, amikor azt a feladatot kapták a neves archeológiai tudományos intézettől, hogy rekonstruálják a Neander-völgyi ősember fizimiskáját. Nos, Stüszi állt modellt, az alkotók szerint élethűen. Következésképpen, ha mostanság találkozunk komoly szakirodalmakban hiteles illusztrációkkal, akkor jó, ha tudjuk, a pattintott arc valójában Stüszi.

Na és ki a samesz? Nyomban rögzítsük, hogy ő sem akárki! Reinkarnálódott elődje szerepel Shakespeare Hamlet című opusában, jelesül ő formálja meg, rendkívül valóságosan, a második sírásót (az első vitathatatlanul Stüszi), aki Ophelia utolsó nyughelyét készíti elő. Nagy alakítás. Igazából Stüszi samesze, ezért a korábbi jelzős szerkezetet így érdemes tulajdonnévre módosítani: Samesz. Ő a mindenes az őrségi vadászterületen, s a földrajzi fekvés egyszersmind szabályos koordináta-rendszerbe foglalja mozgását és tevékenységét. Osztrák oldalról hoz, innen visz, és néha fordítva. Hogy miket? A koreográfia végtelen, sörétes és golyós fegyverektől kezdve kapitális trófeákon át a gyanús fehér porokig. Szívesen adnak neki megbízást, mert redukált agykapacitása lebukás esetén sem hozna bajt a megbízóra, hiszen ha eggyel kevesebb lenne az IQ-ja, menten csodaszarvassá változna. Ne túlozzunk! Legfeljebb a nemes állat patájává.

Érdemes azonban visszatérnünk az agytrösztre! Eredetileg maga sem szerette volna a Stüszi nevet – tudjuk, minden vadásznak van álneve –, s ő a Nimródot óhajtotta. Közölték, hogy az már foglalt, csakúgy, mint az Albert Einstein vagy Steven Seagal. Erre felhozott egy anekdotát, ráadásul a honfoglalás korából. Arra hivatkozott, hogy amikor Árpád átlépte a magyar hont, kérték, adjon nevet a településeknek. Ősünk racionális ember lévén, így reagált:

– Sok a kecske, sok a mét, legyen neve Kecskemét.

Tovább menve ugyanígy kérték a nagyurat, aki önmagát ismételte.

– Sok a kecske, sok a mét, legyen neve Kecskemét.

Erre többen szelíden felhördültek:

– Hiszen ez már volt, főnök.

– Jó akkor legyen Kőbánya felső.

Nos, hősünk így kaphatta a Stüszi nevet is.

A történeti tényállásnak azonban van még egy érdekes eleme: az ügyködés. Kriminalisztikai értelemben a releváns mozzanat. Költőien: vajon, miért bolygatták oly buzgón drága anyaföldünket? Amint utaltunk rá, tetemeket igyekeztek elhantolni, becsületes nevükön Vulpes vulpesektől akartak nyomtalanul megszabadulni. Dermesztő, de egy egész családot próbáltak meg a föld alá süllyeszteni, ami figyelemmel az esős évszakra eléggé macerásnak tűnt. Samesz kikászálódott a méretes gödörből, gumicsizmájáról ásójával kapargatta az agyagos talajt, kevés sikerrel. Samesznek negyvenhetes lába volt, de az előrelátó gumicsizma-tervezők ráhagytak egy-két centit, így amikor szabadult a sötét mélységből, úgy érezte, mintha ólomlábakon járt volna, mozgása nehézkessé, komikussá vált. Úgy araszolt, mint Quasimodo, amikor köveket dobál lefelé a Notre-Dame-ról Esmeralda oltalmában. Egyébiránt volt valami hasonlóság a katedrális védelmezője és a második sírásó között, a minimális agykapacitáson túl is. Azt persze nem tudjuk, hogy Samesz szerepelt-e az előember kialakulásának hiteles története elnevezésű képeskönyvben, de az ott látott grafikák mindegyike kísértetiesen hasonlított rá. Kiálló homlokcsontja úgy meredt a világba, mint a nagy piramisok hegyes csúcsai, robusztus felsőteste az ugandai gorillákéhoz hasonlított. Mondják, azok a főemlősök állnak legközelebb az emberhez. Samesz meg ettől távolodik.

Akkurátusan betemették a gödröt, Stüszi még kicsit ugrált rajta, hogy jól letapadjon, Samesz pedig csatlakozott. Miután alaposan ledöngölték, fenyőágakat hordtak rá, hogy palástolják a gaztettet. Samesz meg is jegyezte:

– Főnök, ezt jól elrendeztük – és próbált vihogni, de miután metszőfogai már korábban huzamos eltávozást kaptak, így sípolásnak tűnt az egész. Mondhatjuk, hogy Samesz kifütyülte ezt a mondatot.

– Golyhó – legyintett lemondón Stüszi –, ez a legkevesebb, amit tehettünk. Ha rájönnek, nekünk végünk!

– Hogy érted, főnök? – füttyögött tovább Samesz.

– Hát csak úgy, ha néhány túlbuzgó barom vérebe kiszagolja a tetemeket, akkor annyi esélyünk van, mint a trójai falónak az epsomi derbin.

– Főnök! Mi az a faló?

– Hagyjuk! Túl fáradt vagyok ehhez. Tudod, Samesz, csak azt nem értem, honnan vetted, hogy itt, a szántóföld közelében helyezd el a méregcsapdákat? Mondtam én ilyesmit?

– Nem is tudom… Csak arra emlékszem, hogy odaadtad a mérget, és…

Stüszi közbevágott, és olyan haragra gerjedt, mint Zeusz, amikor megtudta, hogy Prométheusz ellopta a tüzet az embereknek. Egy pillanat alatt rájött, hogy ez az idióta még képes, és őt is lebuktatja, tönkretéve briliáns tervét. Igen, Samesz kimondottan gyenge láncszem, mielőbb likvidálni kell, ám erre most sem a hely, sem pedig az idő nem alkalmas, ám sokat nem érdemes totojázni. Tekintve, hogy Stüszi eredendően A típusú személyiség, vagyis túlteng benne az ellenségességre és versengésre való hajlam, ezért nyomban felvetődött benne, hogy a csökkent agyút rögvest hazavágja. Maga elé húzta eleddig a hátán tartott Borovnik duplagolyós, billenő csövű fegyverét, és a félkegyelműre szegezte:

– Most megdöglesz, te orbitális barom!

Már az elsütőbillentyűkön volt az ujja, amikor egy traktor zaja verte fel a hajnal csöndjét.

Stüszi automatikusan visszakozott, a halálos mozdulat így megszakadt, s ez pillanatnyilag megmentette a redukált agykapacitású társa életét. Mindenesetre Samesz behugyozott.

A történeti hűség kedvéért szögezzük le, hogy Stüszi cselszövésében – mint amúgy minden gaztettben – van racionalitás. Tilos elhallgatni a sportvadász társadalmi státuszát, hiszen a tetthelytől csak pár kilométerre fekvő településen neki volt
a legnagyobb háza. Ez már önmagában tekintélyt parancsoló volt. Hogy kissé giccses? Ugyan már! Mostanság ez a menő. Szóval, mindkét oldalt hatalmas toronybástyák vannak, amelyeket legfelül futballpálya-méretű terasz kapcsol egymáshoz. Itt nagy bulikat szokott tartani, mindenki jelen van, aki számít a környéken. Sőt! Még a vadászati minisztériumból is jönnek, maga a góré, meg államtitkárok siserehada. Ilyen persze nálunk nincs, de ha lenne, akkor bizony meghívnák őket. Stüszi valóságos hatalmasság.

Galád terve eleinte kicsinyességen alapult, tudniillik régóta zavarta, hogy az apróvadakat, különösen a nyulakat tervszerűen pusztítják a rókák. Ő pedig él-hal a nyúlpaprikásért. Így az sem véletlen, hogy kedvenc olvasmánya a Legenda a nyúlpaprikásról című remekmű. Költői kérdésnek tűnik, hogy vajon olvasta-e, de annyi bizonyos, hogy a szerzőt, Tersánszky Józsi Jenőt, a maga részéről a legnagyobb vadásznak tartja. Némelykor azzal is kérkedett, hogy személyes ismerőse, akivel volt szerencséje Indiában oroszlánra is menni.{1}

Stüszi a mérgezésekhez legendát is kovácsolt, jelesül, hogy tematikus kártevőgyérítés a cél, irtani kell a rókákat, amelyeknek kedvenc eledelük a nyúl. A vörösek brigantik – kéretik nem félreérteni, tényleg a ravaszdikról van szó –, amúgy is túlságosan elszaporodtak. (Ebben persze van valami!)

– Szívem! – libbent oldalbordája Stüszi elé, aki ezúttal is a gigantikus terasz kellős közepén elhelyezett nádfotelok egyikében múlatta az időt. – Ciconia tálalhatja a vacsorát?

– Mi a kaja? – röffent Stüszi, ügyet sem vetve asszonyára, inkább még egy jó nagyot kortyolt Hennessy konyakjából.

– A kedvenced, édesem! – búgta egy jól megpörgetett búgócsiga hangján. –Tűzdelt fácán, amit annyira szeretsz. Gyere, kicsim, üljünk asztalhoz!

Stüszi ügyet sem vetett a terebélyes hölgyeményre, akivel – nincs mit titkolni! – csúnyán elbánt a természet. Fiatalkorában sem volt egy Pretty Women, még kevésbé annak kiköpött mása. A helyzeten csak rontott, hogy a nász után igen hamar kiderült, hogy Anser (alias liba, helyesebben Liba, mert férje ura csak így „becézte”, bár tökéletes rendszertani azonosítása Anser anser, de mégse hívhatta Liba libának), képtelen teherbe esni, és erre Stüszi nem átallotta naponta emlékeztetni a tagbaszakadt fehérnépet. Apropó, szem! Libus úgy tudott nézni – a kissé nagy kancsalságának is köze volt ehhez –, hogy Stüszi sokszor úgy érezte, valamire céloz, mert a vadászember már csak így reagál kozmikus dolgokra. (Stüszi ekkor még nem gondolta, nem gondolhatta, hogy valójában ő van a célkeresztben!)

– Egyetek – javasolta Stüszi –, nekem még beszélnem kell Lupusszal.

– Drágám! – sipákolt Libus. – A mártás! Tönkre fog menni! Megint én leszek a hibás! A múltkor is azt mondtad, hogy a fogolypecsenye azért dermedt meg, mert sokáig volt a börtönben, nekem meg annyi eszem van, mint egy kékre festett hintalónak.

– Most is azt mondom – dünnyögte Stüszi.

– De most fácán van! – replikázott Libus.

– Vettél magadnak agyat?!

– Miii?

– Dugulj már el! Nem látod, hogy telefonálok! Barom! Húzz a picsába innen!

Tény, hogy Stüszi nemigen számíthatott a Kazinczy-díjra, szép és választékos beszédből nyilván elhasalna, de ebben a kultúrkörben más a módi. Neki feltétlenül most, nyomban, rögvest, tüstént és azonnal beszélni kellett a Farkassal.

– Figyelj, Lupus! – indított Stüszi. – Itt ez a félkegyelmű…

– Samesz? – vágott közbe Lupus, mert neki is vág az esze, mint egy elektromos beretva. – Mi van vele?

– Hát csak az, hogy padlóra tehet mindkettőnket.

– Azt mondtad, hogy tuti a csávó! – akadt ki Lupus, majd így folytatta: – Szó se volt semmilyen bonyodalomról! Ne keverd nekem a szart! Öreg vagyok én már ehhez! Mi a lófasz történt?

– Te ennyire hülye vagy? Szerinted felhívnálak, ha nem lenne gáz? Utállak, mint a büdös szart! Évek óta szeretném valami keményhez és rendkívül göcsörtöshöz tartósan, huzamosan odaverni azt a rohadt bucidat.

Itt megakadt a dialógus. A vonal másik végén érezték az alá- és fölérendeltség hierarchiáját, ami minden személyes viszonyulást meghatároz. Nyilván Farkas volt a gyengébb, amivel ő maga is tisztában volt, de mégsem szerette volna könnyen beadni a derekát, mert bűzlött neki a dolog, mint az emlegetett anyagcsere-végtermék.

– Hol van most Samesz? – kérdezte Stüszi.

– Fingom nincs, talán a kocsmában… – volt szándékosan bizonytalan Lupus, mert már sejtette, mi lesz a következő kérdés, ami végül utasítás lett.

– Keresd meg és totálisan semlegesítsd!– üvöltött Stüszi.

Itt hosszabb csend állt be. Stüszi lényegében befejezte a mondandóját, kiadta a verdiktet, azonban ő maga sem volt tisztában vele, hogy vajon Farkas rögzítette-e ezt a gyilkosságra való felbujtást. Stüszi eredendően nem bízott meg Lupusban, de csak most jött rá, hogy eltaktikázta magát. Átvillant az agyán, hogyha mindezt dokumentálta a másik, abból később, ha ez a tetű prüntyög, bizony baja lehet. Így módosított:

– Különben meg hagyd! Ne foglalkozz vele!

– Szerinted nem veszélyes ránk? – könnyebbült meg Farkas.

– Á, dehogy! – oszlatott el minden kétséget Stüszi. – Kicsit felpaprikáztam magam, de semmi több. Hülye bunkó, nem érdemes vele foglalkozni… Aludj jól! Nagyon mélyen! – fejezte be sejtelmesen.

2

Ciconia (teljes nevén Ciconia ciconia), azaz Gólya, a házi mindenes énekelve ment lefelé a lépcsőn; a pincébe tartott. Ő valójában a gólyaalakúak rendjébe, ezen belül a gólyafélék családjába tartozó tenyeres-talpas lény volt, amúgy meg Stüszi vászoncselédje.

– „Az éjjel soha nem érhet véget, varázsolj nekünk valami szépet” – danolászta, ám pusztán ennyire futotta, ugyanis képtelen volt többet megjegyezni a rádióban hallottakból. Tény, nem fenyegeti az a veszély, hogy bármikor is a szellemtörténet óriásai között olvashatjuk a nevét.

A pincében (illetve a helyi nyelvjárás szerint a pinecében) érdekes dolgok voltak: zsűrizésre váró monumentális szarvasagancsok, különféle nemes és díjnyertes borok, amelyeket már nagyon jól ismert, de ott volt egy érdekes, meglehetősen méretes fémdoboz, amit nem tudott hová tenni. Eredendően kíváncsi természete arra sarkallta, hogy közelebbről is megtekintse, ám egy leukoplaszttal rögzített cédula visszatartotta. Ez állt rajta: KARBOFURÁN. Minimális mennyiségű szürkeállománya ellenére hamar átvillant az agyán, hogy nyilván megvan az oka annak, hogy ezt elkülönítették a többi nagy festékesdoboztól, ráadásul még feliratot is biggyesztettek rá. Ebben lehet valami! Szó szerint és átvitt értelemben is.

Miután felhozta a gazdája által előírt palackokat, amelyek között szerepelt egy 2008-as Royal Tokaji Essencia is (ebből mindössze tizennyolc üveg készült, és egy palack egymilla!), rávetette magát az internetre. Két következtetésre is jutott. Egyfelől, igen előkelő vendég érkezhet, ha Stüszi ehhez a féltve őrzött, folyékony aranynak is nevezett nedűhöz folyamodik, másfelől mi a túró lehet az a karbofurán. Valamiért utóbbi jobban érdekelte, mint az egyedülálló esszencia. Ezt olvasta az interneten: a karbofurán az egyik legmérgezőbb karbamát peszticid. Szisztémikus inszekticid, amely erősen mérgező a gerincesekre, amúgy hatásos a patkányok ellen is, granulátum formájában egyetlen szemcséje képes megölni egy madarat. Hoppá!

– Ja, nagyejusz, nye mesaju? – telepedett a teraszon Stüszi mellé az esti vendég.

Noha a külföldi nyelvekben sem volt annyira járatos, Gólya éles logikával kikövetkeztette, hogy a vendég nem magyar anyanyelvű.

Az idegenről viszonylag egyszerű személyleírást adni, tudniillik tipikus attitűd jellemezte, különösen, ami sallangmentes szófordulatait illeti, mert időközben hibátlan magyarságra váltott.

– Na mi a lófasz van? – indított, miközben százhúsz kilós, zsíros tömege alatt recsegett-ropogott a szabadon maradt nádfotel.

– Neked is jó estét! – próbált frivolkodni a házigazda, akinek érezhetően nem volt ínyére az emelkedettnek egyáltalán nem nevezhető dialógus indulása. – Iszol valamit?– proponálta volna, de amaz amint lehuppant, rögvest magába döntött egy bögrényi konyakot.

– Vodkád nincs? – értetlenkedett a jövevény, mert valójában neki az volt a kedvence, hiszen rossznyelvek szerint ők már csecsemőkorukban ezt szívták magukba anyatej helyett. Bár ukránul indított, ami természetes, hiszen onnan jött, de igazából csak az oroszt beszélte, mint ott mindenki, annak ellenére, hogy nem az az állam hivatalos nyelve. Sőt! A magyar még jobban ment neki!

– Természetesen van – reagált nyugodtan a ház ura, és nyomban intett Gólyának, aki máris az asztalra varázsolt egy Royal vodkát, ami igazából orosz, de ez a vendéget a legkevésbé sem zavarta.

– Na, ez már valami! – csettintett, majd rutinos mozdulattal lecsavarta a kupakot, és jól meghúzta az üveget. – Tudod, Stüszi – indított –, nem szeretek ide jönni, mert ahányszor eddig nálad találkoztunk, mindig valami szarsággal jöttél elő.

– Máshol is összefuthatunk – mentegetőzött Stüszi.

– Félreértesz! Nem a hellyel van baj, baszd meg, hanem hogy képtelen vagy rendet tartani a kibaszott, ótvaros kis szemétdombodon!

Felindultságát csillapítandó, újabb, ha lehet, az előzőnél is nagyobbat húzott az égetett szeszből.

Salenij, mert így hívták a leckéztetőt, lazán feltette a lábát az üvegasztalkára, rágyújtott, jól megjártatta tüdejében a füstöt, majd akkurátusan kifújta, szemével hosszan követte a nyomát. Csak ezután szólalt meg ismét.

– Tudod, Stüszi, az a te legnagyobb bajod, hogy nem vagy profi – és most úgy felröhögött, mintha ez lenne az évszázad vicce.

– Mi a gond? – dadogta a vendéglátó, mert receptorai jelezték, hogy erős beszélgetésről lesz szó, mi több, elszámoltatásról, amibe – legalábbis az effajta kultúrkörökben – bizony bele is lehet halni. – Elbasztam valamit?

Még mielőtt a dialógus további részleteit ecsetelnénk, világítsunk meg egy etimológiai kérdést. Salenij jelentése dühöngő, őrjöngő, de idevehetjük még a tajtékzót is. A harmincas éveinek elején járó ukrán ragadványneve egy évekkel ezelőtti vérengzésből származik. Mondhatni, piti bűnözőként kezdte Kijevben, már akkor rabja volt a pisztolyoknak, mert testi erejét kevésnek tartotta ahhoz, hogy olyan kínszenvedéseket okozzon az áldozatnak, mint amilyet a lőfegyver tud. Egyszerű katona volt, ami a szervezett bűnözés hierarchiájában a legalacsonyabb fokozat, de innen lehet szépen felfelé araszolni. Habozás nélkül bárkit hazavágott, ha ilyen utasítást kapott. Pár év alatt szép karriert futott be az alvilágban, mert teketória nélkül teljesítette a parancsot. Aberrált hajlama miatt a haslövés volt a kedvence, a szerencsétlen ettől még él ugyan néhány órát, de Salenij épp erre utazott. Elmagyarázta a haldoklónak, hogy mi fog következni, hogyan mondják fel a belső szervei a szolgálatot iszonyú fájdalmak közepette. Perverz hajlama nem volt öncélú, mert akadt olyan eset, amikor az agonizáló szerencsétlenek súlyos titkokat, egyebek mellett bankszámlaszámokat bíztak rá. Következésképpen, Őrjöngőnek immár anyagi gondjai se nagyon voltak, a kegyetlenkedést csakis passzióból végezte. Ettől volt félelmetes! Aztán Kijev főterén, a Majdanon elkapta a gépszíj, és bedrogozva szétlőtt mindent, mondhatni őrjöngősen. Azóta letette a kábítószert, és áttért az alkoholra.

– Korán van még a halálról beszélni – vinnyogott Salenij, aki láthatóan élvezte a helyzetet. A megszeppent Stüszivel hosszan akart játszadozni, mint macska az egérrel. – Zakuszkád nincs?

Tajtékzó olyan előételt firtatott, ami a szláv konyhában egyszerű harapnivalót jelent, igazi örmény találmány, különféle zöldségekből és paprikából készült, amúgy kenyérre is kenhető krémszerű étel. Az ukránok azért kedvelik, mert – így mondják – helyet csinál a gyomorban a nagy zabálásának, meg az emésztést is segíti, ezért ritkán hagyják ki. Vadászunk azonban erre nem készült, helyette ráksalátát kínált ízelítő gyanánt, de ez is megmentette pillanatnyilag az életét.

– A főnök most már picit kezd nagyon dühös lenni rád – okított tele pofával Dühöngő, miközben kézzel tömte magába a scampikat. – A bizalmába fogadott, amivel visszaéltél, nem adod meg neki a kellő tiszteletet…

– Nem is találkozom vele – értetlenkedett a házigazda.

– Á, tudod te, hogy nem erről van szó. Nem vagy annyira hülye, mint amilyennek mutatod magad. Mi volt ez a legutóbbi eset? He?

– Ja, arra a kis malőrre gondolsz, a susnyásnál? Csak pár vörös dögöt intéztünk el. Nem értem, mi ezzel a gond.

– Te tényleg húgyagyú vagy – hajolt előre Tajtékzó, és most egészen félelmetes volt. – A vörös dögökből lakmározott egy rétisas, ami kinyúvadt, jól tudom?

– Akkor nem láttuk, csak később hallottam, de már valaki elvitte, ezért nem tudtuk elásni… – hasalt nagyot a házigazda.

– Hát akkor ezt nézd meg, gyökérkém – ezzel az asztalra dobott egy, az internetről nyomtatott cikket. Az írás vastagon aláhúzott része volt a fontos: „Az őrségi vadásztársaság illetékese elmondta, szakértőjük megállapította, hogy az elhullott rétisast hazánkban eddig nem ismert anyaggal mérgezték meg. A ragadozó madár természetvédelmi értéke egymillió forint, ezért feljelentést tettek a rendőrségen.”

Stüszi, miután átfutotta a szöveget, nagyon lassan helyezte vissza az újságot az asztalkára, mint egy értékes, meisseni porcelánfigurát, amit még a koccanástól is óvni kell. Már derengett neki valami, aminek egyébiránt markáns jelei is mutatkoztak. Feje mintha megdagadt volna, arca színeváltozása pedig alig volt követhető, előbb hófehérré változott, majd határozottan a vöröseslila árnyalat vált uralkodóvá, és a vérnyomása is rendetlenkedett. A maffia köreiben a rendőrség kutakodása az álmoskönyvek szerint sem ígér sok jót, és amennyiben az ilyesminek belső, konkrétan dekonspirációs okai vannak, általában nem marad következmények nélkül. Az elmúlt évek alatt Stüszi legalább ezt az egyet jól megjegyezte. Közben az is felvetődött benne, hogy ő vajon miért nem tud erről a cikkről. Valamit azért megmagyaráz, hogy mindössze egy napja jelent meg, de akkor meg hogyan lehetséges, hogy az ukrán máris itt van nála?

– És most mi lesz? – motyogott maga elé leforrázva.

– Mi, mi? – kaszált a levegőbe Salenij. – Egy profi sohasem csinálna ekkora baromságot! Nem tanultál tőlünk semmit?

– Jó, az előbb már mondtad, ezt, és…

– Ne vágj közbe! – horkant fel az ukrán. – Most, amikor ki akarlak rángatni a szarból, te ne próbáld meg porlasztani a felelősségedet! Nem tudod. Te basztad el az egészet! Még az kell, hogy ránk hozd a zsandárságot! Ki kellene hogy nyírjalak, itt helyben!

Stüszi a feltételes mód miatt egy pillanatra megnyugodott, mert ha közvetlen veszélyben lett volna, akkor már rég haslövéssel fetrengene, de a gengszter még hezitál. Abban reménykedett, hogy talán kap még egy sanszot, hogy a csorbát kiköszörülje, mindenesetre a fizimiskája a régi színében tündökölt. Agyába villant az is, hogy nincs határozott parancs odakintről, tehát van még némi remény. Közbekotyogott:

– Tehát nem nyírsz ki?

– Ma nem! – vigyorgott a lerészegedett rusznyák.

– Hú – sóhajtott nagyot Stüszi. Láthatóan megkönnyebbült, de ez nem tűnt véglegesnek, mert a Dühöngő hozzátette:

– Azt nem mondtam, hogy holnap sem!

3

– Gyerekek! – kurjantott Brezan. – Hogy hívják az öreg bűvészt?

Miután az irodájában összesereglett kollégák közül senki nem tudta a választ, legalábbis a helyiségre ólomként nehezedő hallgatás ezt jelezte, az alezredes megadta a kegyelemdöfést:

– Csiribá!

Óriási nevetés tört ki, de nemcsak az elöljárónak kijáró kötelező tisztelet miatt, hanem mert szerették a sutkáit, főként mert a főnök konzekvensen betartott egy alapvető szabályt: az a jó vicc, ami humoros.

Itt volt mindenki: Kocsistibi, Stallone, Vera, Flambár, Jagelló, Abszolút Májki, Géza és persze Ircsike, a legkitartóbb titkárnő. Reggelenként általában mindenki Brezan irodájában gyülekezik, mert kávézás címen amolyan informális eligazítás zajlik. Megbeszélik az aktuális nyomozás állását, mindenki beszámol a rá kiszabott feladat végrehajtásáról, miközben a főnök újabb instrukciókkal látja el a beosztottakat. Az Országos Rendőr-főkapitányság elit csapata ez, de mégsem érvényesül szigorúan a szolgálati hierarchia, noha vitathatatlanul Brezan a góré.

A hosszú évtizedek alatt baráti kapcsolatok alakultak ki, mit több, szerelmi szálak is szövődtek. Az előző nagy nyomozás során, amikor Budapesten egy tervezett bérgyilkosságot kellett megakadályoznia a felderítőcsapatnak, akkor szövődtek érzelmi szálak Vera és a brigádhoz vezényelt TEK-es Májki között, ők immár egy pár.

Eredendően Flambár sem tartozott közéjük, őt a már említett ügyre vezényelték át a Nemzeti Bűnmegelőzési Tanácstól, mert égetően szükség volt egy prevenciós szakemberre. Azóta itt ragadt, mert – talán mondani is fölösleges – a bűnüldöző munka, Flambár szellemiségének is tulajdoníthatóan, gyökeresen átalakult, ők magukat már prediktív rendőröknek mondják. Amúgy meg mindenki több évtizedes gyilkossági nyomozói tapasztalattal büszkélkedhet, erre specializálódtak.

– Főnök! – indít Vera, a cigány származású nyomozó. – Miért van olyan érzésem, hogy mondani akarsz valamit?

– Miből gondolod?

– Mert még hozzá sem nyúltál a kávédhoz.

– Ez igaz.

– Már micsoda? – tromfolt Kocsistibi. – A kávéra vonatkozik vagy a mondandóra? Mármint a helyeslés.

– Hát, gyerekek – adta meg magát Brezan –, az előző nyomozásunk sem volt sétagalopp. Jól emlékszik mindenki, hogy milyen különleges feladattal kellett megbirkóznunk, jelesül megakadályozni egy bérgyilkosságot…

– Kettőt! – vetette közbe Jagelló.

– Igen. Köszönöm, mert végül is kettőt sikerült meghiúsítanunk, egy új módszerrel, amit elsősorban Flambárnak köszönhetünk. Azóta valamennyien másképp gondolkodunk. Európában rajtunk kívül senki nem dolgozik így, miközben elismerem, Amerikában már nagy hagyományai vannak az úgynevezett prediktív rendészetnek, vagy, ahogy ott mondják, előrelátó rendőrségnek.

– Bocs, főnök – szólt közbe Stallone –, ezzel kapcsolatban átküldtem neked egy angol nyelvű cikket, szerintem érdekelni fogod.

– Köszönöm, Stallone.

– Mégis mi a brájzli? Abszolút nem fogom – értetlenkedett Abszolút Májki, s ez egyben magyarázat találó becenevére is.

– Megint egy furcsa ügy – vett nagy levegőt a főnök. – Egy mérgezéses történet…

– Valakit megmérgeztek? – tette fel a logikus kérdést Géza, aki amúgy a Nebeknél, a Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központnál volt státuszban, de az előző nyomozás óta már idetartozónak érzi magát.

– És ki az áldozat? – kérdezték egyszerre.

– Egy rétisas! – emelte fel az ujját Brezan, megelőzendő a vihogást, ezért el is maradt a derültség.

Ebben a kultúrában – hála a több évtizedes közös munkának – mindenki ért mindent, nemcsak félszavakból, hanem gesztusokból vagy metakommunikációs jelekből is. A jelenlévők fejében legalább két dolog motoszkált. Egyfelől, valami furcsa ügy lehet ez, ha őket, a szupercsapatot bízták meg a kivizsgálásával. Ebben persze nincs semmi különös, hiszen rátermettségükkel már korábban számtalanszor bizonyították, hogy számukra nincs megoldhatatlan rejtély, kibogozhatatlan bűncselekmény. Mindazonáltal, ez a madaras história sokkal több misztériumot rejt, mint első hallásra tűnik. Valamennyi szem Brezanra szegeződött, visszatartott lélegzettel várták a folytatást.

– Miután a Tábornok este felhívott, hogy ma korán akar beszélni velem, így hajnalban már az irodájában kezdtem. Elém rakott egy feljelentést, amit nem hozzánk, hanem a Vas megyeiekhez tettek, az elpusztult védett ragadozó miatt, aminek, bizonyára ti is tudjátok – és most körbenézett Brezan –, a természetvédelmi értéke egymillió forint.

– Így van – szólalt meg először Flambár –, a fehérfarkú rétisas, latin neve Haliaeetus abicilla, nálunk is honos, és a Természetvédelmi Világszövetség vörös listáján szerepel,
a Madártani Egyesület felmérése szerint már csak alig hétszáz példány él belőlük.

– Honnan a francból tudsz te ennyi mindent?– fakadt ki önkéntelenül Stallone.

– Tudom, és kész – reagált nyugodtan a megkérdezett.

– Sajnos, minden így van, ahogy Flambár mondta – folytatta Brezan. – A lényeg mégis az, hogy a vadásztársaság feljelentésében az szerepel, miszerint bevontak egy szakértőt, aki vélelmezte a toxint, bár pontosan még nem azonosították, lehet, hogy karbofurán.

– Mi az a karbofurán? – horkant fel mindenki.

– Egy rendkívül erős méreg – csatlakozott a dialógushoz Géza. – A nemzetközi bűnügyi együttműködésben eddig csak egyszer, két éve került elő, én is innen tudok róla. Ukrajnából származik.

– Erről mondj el mindent! – élénkült fel Brezan.

– Fejből nem tudom pontosan, de rendkívül erős méreg, metil-izocianát és 7-hidroxi-2,2-dimetil-2,3-dihidrobenzofurán reakciójával állítják elő.

– Mit mondtál volna, ha tudod pontosan? – reflektált Kocsistibi. – És amúgy hogy néz ki?

– Fehér, szemcsés anyag, granulátumformában, például egyetlen szemcséje képes megölni egy ilyen sast, az inszekticidek közül az egyik leghatásosabb az emberre nézve is, mert kolinészteráz-gátlás révén fejti ki a hatását.

– Magyarul? – kérdezte Brezan.

– Idegméreg.

Mindenki hallgatott. Nagy valószínűséggel azért, mert az edzett nyomingereknek bőséges fogalmuk volt arról, hogy az ilyen veszélyes anyagok milyen halálos tulajdonságokat hordoznak, hiszen van olyan köztük, amelyiknek a belégzése is végzetes. Továbbá minden bizonnyal valamennyiük agyán átfutott, miféle rizikóval járhat, amikor ilyen baljóslatú kotyvalékok illetéktelen kezekbe kerülnek, erről is vannak rossz tapasztalatok, amint erre Géza is utalt.

– Apropó! – tért vissza révedezéséből Brezan. – Géza, te mikor kerültél ezzel kapcsolatba?

– Két éve az Europol körbeküldött egy tájékoztató anyagot, hogy az ukrán maffia a briteknél ezzel a méreggel likvidált valakit, aki ugyancsak gengszter volt.

– És?

– Ennyi. Valamiféle leszámolás lehetett, ami Angliában történt, de miután ebben nekünk semmilyen joghatóságunk nem volt, ad acta került a jelentés. Mondom, csak informáltak bennünket, semmi több.

– Az azért mégiscsak érdekes, hogy itt, nálunk előkerül ez a méreg, ahogy mondod, két év után – vonta le a logikus következtetést Brezan.

– Én pusztán azt állítom – pontosított Géza –, hogy erről a méregről én speciel két éve szereztem tudomást, mégpedig olyan módon, ahogy elmondtam. Abban tökéletesen igazad van, hogy azóta nem hallottam róla, és rendkívül furcsának tartom, hogy ezt most és pont Magyarországon bukkan fel. Annyi bizonyos, hogy ezt a toxint csakis Ukrajnában állítják elő.

– Ez nem csoda – vette át a szót Kocsistibi –, hiszen volt egy elnökük is, akit ezzel mérgeztek meg, hogy is hívták?

– Abszolút jó verzió – lelkendezett Májki, mert úgy érezte felkapta a fonalat, és most már végső igazolást nyerhettünk, találó „vezetéknevére”.

– Juscsenko – folytatta Géza –, de még nem volt elnök csak jelölt, amikor megmérgezték.

– Tudsz erről bővebbet? – érdeklődött Brezan, mert minden látszólagos összefüggésnek lehet jelentősége. Pontosabban valamennyi mérgezéses ügy, különösen, ami Ukrajnában történt, közelebb vihet a megoldáshoz. – Én úgy tudom, hogy egy vacsorán történt a dolog.

– Hajszálpontosan – folytatta Géza –, mégpedig 2004. szeptember 5-én, Kijevben. Dioxint adtak neki, amitől rücskös bőrelváltozások jelentek meg az arcán, és tulajdonképpen ez mentette meg az életét.

– Hogyhogy?

– Ott koncentrálódott a méreg, az ő szerencséjére, és ennek, illetve a nagyon gondos kezelésnek köszönheti az életét,. Aztán persze ennek ellenére vagy épp ezért, megválasztották elnöknek.

– Hogy jön ez most ide? – értetlenkedett Vera.

– Miért is? – kérdezte Brezan.

– Hát csak azért – érvelt a nő –, mert annyiféle méreg van, meg számtalan ilyen politikai gaztett, miért kell nekünk ezzel foglalkoznunk? Nem is értem, mi köze mindennek a rétisashoz? Sőt! Ezt a rétisasos sztorit sem igen értem.

Pár perc szünet állt be, nagy valószínűséggel azért, mert mindenki magáénak érezte Vera gyakorlatias felvetéseit. Tulajdonképpen bárki megfogalmazhatta volna ezeket, bár nem tették. Brezan érzékelte beosztottai elbizonytalanodását, amiben persze nincs semmi rendkívüli, hiszen elég szokatlan helyzettel találták szemben magukat. Miről is van szó? Itt vannak ezek a kiváló nyomozók, akik már számtalan hétpróbás gazembert tettek lakat alá, mind kivétel nélkül gyilkosok voltak, vagy – amint a legutóbbi esetben is – ölni akartak.

– Semmi baj – legyintett Brezan –, nekünk nem is ezzel kell foglalkoznunk.

– Bár az sokatmondó – vetette közbe Géza –, hogy azóta sem derült ki az igazság. Mármint az elnök mérgezésével kapcsolatban.

– Oké, jó hogy említed – vette vissza a szót Brezan. – Meg is határoztad magadnak a feladatot, én sem tudnék mást kérni tőled. Deríts ki mindent, amit lehet az összes ukrajnai boszorkánykonyháról. Különben mi a nemzetközi vélekedés?

– Az, hogy baromi erős az ottani maffia!

– Esetleg valami konkrétum?

– Minden elemzés a szervezettséget említi. Olyan mérvű a politikai hatalom és a szervezett bűnözés összefonódása, hogy aki csak ezt felveti, halál fia. Most lőttek le egy Arkagyij Babcsenko nevű újságírót, aki közel járt a tűzhöz.

– És a rendőrök?

– Hogy érted?

– Velük tudunk normálisan beszélni?

– Persze. Szerintem – bizonytalanodott el Géza – sok becsületes van köztük. Egy Igor nevezetű például a legjobb spanom. Bocs, éppen hív! Kátya, hogyhogy te vagy ezen a számon? Tessék?!

– Mondd már, mi van? – kérdezték egyszerre.

– Szitává lőtték Igort! – bömbölte a nő a telefon kihangosítóján át.

4

– Nincs valami aszpirin? – ébredt hasogató fejfájásra Őrjöngő.

Az este folyamán elfogyasztott lavórnyi vodka megtette hatását, mert most épp a Bostoni Filharmonikusok játszottak valami ötfelvonásos operát a bucijában, egész pontosan annak végtelennek tűnő nyitányát, de az biztos, hogy sokat szerepel benne a cintányér és az üstdob. Mindazonáltal a kérdés feltevése is hallatlan intellektusra vall, hiszen ha fájdalomcsillapítót szeretne (általában), azzal szemben az aszpirin viszont konkrét, ha meg speciel arra áhítozik, akkor meg a valami mint névmás használata értelmezhetetlen. Aligha furcsa azonban, hogy Gólya, e kérdés címzettje, mindezt értette, amikor lényegében ébresztette az erősen másnapos vendéget. Nagy valószínűséggel azért, mert az értelmi színvonaluk megegyezett, okosságuk között még a célfotó sem tudott volna dönteni.

A „lényegében” kifejezésen sem szabad nagyvonalúan átsiklani, mert a ház népe már ebédhez készülődött, amikor Dühöngő még az ágyban vívódott lidérces emlékeivel, amelyek közül a legtisztábban Stüszi megölésének terve rajzolódik ki. Tényleg? Vajon miért is nem tette meg? Érdekes, ha emberi életek kioltása bármilyen összefüggésben felmerült, felvillanyozódott, noha nem volt igazából dinamó. Egyébiránt már rég lábra állt volna, ha az agyában alábbhagynak a szaggatott jelek, amelyek akár egy morsetávíró, ti-ti-tá-tá-ti-ti-tá, zakatoltak, ami hevenyészett fordításban annyit tesz, hogy alaposan berúgtál, apuskám! Következésképpen rettentően instabilnak érezte magát, tetejébe még a hányókája is ezer hertzcel vibrált.

– Itt van, ni! Ezt vegye be! – mutatta a tenyerét Gólya, amiben egy meglehetősen nagy méretű fehér tabletta árválkodott. – Itt a víz is.

– Mi ez? – nyögte ágyában félig felülve a macskajajos.

– Ez jót tesz, na, lenyelni gyorsan! – adta ki az ukázt a fehércseléd. – Már várják odafent!

– Hol? A mennyekben?

– Hát előbb leszek én zöld siló, mint hogy maga odakerül.

– Ezt meg honnan veszi?

– Á, csak úgy mondtam – legyintett Ciconia ciconia. – Nehogy rossz néven vegye, viccültem…

– Maga tényleg humoros. Ha a kedvemben akar járni, akkor ne vizet adjon, hanem keverjen egy brózát.

– Akar a vén kaszás a maga kedvében járni, meg azt se tudom, mi az a brózan…

– Nem brózan! Maga ütődött. Bróza! Szódabikarbóna, víz meg hangyányi ecet. Világos?

– Ha maga mondja! Kászálódjon ki, oszt hozom, ne mutogassa itt magát nekem fél csupaszon.

– Miért talán megkívánsz? – váltott tegezésre a ruszin.

– Ha nem a gazdám vendége lenne, akkor lehetne róla szó. Úgyis rég hegedültek már a lábam között…

– Ez ne tartson vissza! Stüszit amúgy is hazavágom.

– Á, nem lehet, ha megtudja, nyomban kirúg. Hozom azt az izét…

A Bőszült lassan magához tért, még az ágy szélén merengett ugyan, de már kezdett neki rémleni valami. A földszinten, a hatalmas méretű vendégszobában ébredt, s arra emlékszik, hogy a harmadik emeletről, Stüszi esszenciális fizikai támogatásával sikerült abszolválnia a lefekvést. Utána snitt. A vászon nyitva hagyta a helyiség ajtaját, ezért is érezhette a lentről érkező huzatot; akaratlanul is magára húzta a takarót. A fehérnép a kért kotyvalékkal visszalibbent.

– Tessék! Úgy csináltam, ahogy mondta, hajtsa le!

– Honnan jön ez a hideg? – kérdezte, szájában a tablettával.

– Ja, ez a pinece, itt van alattunk.

– Na és mi van ott? Oda rakjátok a hullákat – vinnyogott a Tajtékzó, mert már kezdte jobban érezni magát.

– Hát, ha a hullákat nem is, de bizonyos tetemek részeit igen. Tele van szarvasagancsokkal…

– No fene!

– Mit csodálkozik? Tudja, hogy a gazdám nagy vadász. Olyan trófeják ezek…

– Trófeák – javította ki a józanodó.

– Mi? Szóval agancsok, de olyan hatalmasak, mint amiket én még sose láttam. Meg aztán van ott még valami nagyon furcsa dolog is.

– Na, most már igazán kíváncsivá tettél. Gyerünk, nézzük meg!

Gólya egyenesen a nagy méretű fémdobozhoz vezette a ház vendégét, amin nyomtatott betűkkel ott éktelenkedett a felirat: KARBOFURÁN. A figyelmes olvasó joggal tehetné fel a kérdést: vajon miért volt szükség arra, hogy ilyen látványosan megjelöljék az egykori festékesdobozt? Egyetlen logikus válasz lehetséges, hogy tudniillik megkülönböztessék a többi, hasonló kiszerelésű és űrtartalmú, egyébként valódi edényektől. Az wallkyd nevű színezéket tartalmazó edényből most is ott sorakozott féltucatnyi, s az ominózus tartályban is ez lehetett eredetileg.

– Mi a lószar! – emelkedett irodalmi magasságokba a rusznyák. – Ez a Stüszi ekkora orbitális barom?! Ezzel egy egész kozák lovas ezredet ki lehetne irtani, a lovakkal együtt! Miért van ez itt? Pláne egyben?

– Honnan tudjam én azt.

– Most már tényleg kinyírom!

5

Amikor a felületes szemlélő tekintete átsuhan az Intercontinental teraszán, akkor semmilyen gyanúsat, sőt még érdekeset sem észlel. Tömve a balkon, óriási a szóáradat, nyelvek kavalkádjában találjuk magunkat, no persze az angol dominál. Minden asztalt körbeülnek, a vendégek élvezik a napsütést, amit a Duna felől érkező fuvallatok tesznek még kellemesebbé. Avatottabb fürkészeknek azonban feltűnik, hogy a legszélén csak ketten ülnek, és még az is furcsa lehet, hogy tőlük illedelmes távolságban, hátratett kézzel várakozik egy pincér, mintha csakis az ő kívánságaikat lesné.

Az egyik férfi ötven körüli, napbarnított, jó svádájú, elegáns, ujjai között gigantikus méretű Hemingway szivar, most gyújtott rá. Mondom, ezt csakis az alapos megfigyelő dekódolja, no és persze az, akinek némi jártassága van a márkás bűzrudakban. Vele szemben egy hórihorgas, konfekcióöltönyös, rézbőrű kinézetű fazon, talán erről kapta alvilági nevét is: Indián. Esetleg még a jellegzetes sasorr is nyomhatott a latban.

– Na és, milyen garanciát tudnál adni? – húzta fel a szemöldökét a jól öltözött.

– Miféle garanciát adhatnék én neked – értetlenkedett amaz. – Száz éve ismersz, tudod, hogy állom a szavam.

– Öreg – és a szivaros most egészen közel hajolt asztaltársához –, itt ez most fikát se ér! Milliárdos üzletről van szó! Ilyennek ti még a közelébe se kerültetek. Tökös faszik kellenek, tudod, hogy az ukránokkal boltolunk, azok meg nem szaroznak…

– Tudom, tudom – türelmetlenkedett Indián. – Nekem is van ott néhány patentom.

– Kicsodák? – kacagott teli torokból az elegáns. – Itt most nem cigit kell csempészni, faszikám! Kőkemény üzlet! Kit akarsz bevenni, a félnótás haverodat, azt a hogyishívják, na, Vadbivalyt? Agyatlan…

– Kellenek ütőemberek is – motyogott a lehordott. – De rendben, akkor minek hívtál ide, SVR?

– Ennyire hígagyú vagy? Te csörögtél rám, hogy szükséged lenne öt gurigára, mert haza akarnak vágni, én pusztán csak ezt a helyet javasoltam a talira.

– Oké, oké, ne húzd fel magad! Tudsz segíteni, vagy nem?

– Lóvé kell, igaz?

– Persze, vagy vakard le rólam Hájfejűt!

– Megőrültél! Most a biznisz kellős közepén menjek bele egy háborúba? Méghozzá miattad?!

SVR némi hatásszünetet tartott, már csak azért is, mert kialudt a szivarja. Akkurátusan újfent rágyújtott, hosszan nézte, még helyesebben lenézte Indiánt, és csak azután szólalt meg:

– Tegyük fel, adok neked ötmillát, és te kicsengeted Hájfejűt. Mikor kapom vissza a tízesemet?

– Milyen tízest? – rökönyödött meg a hórihorgas.

– A zsére ez a kamat! Kell vagy nem?

– Hú, ez fájt – törölte meg erősen izzadó homlokát a leendő adós. – Kérnél nekem még egy pálinkát?

SVR csettintett, mint a filmekben szokás, és a haptákban várakozó pincér azonnal tüsténkedett. Szilvóriumot ittak, ami nemcsak az egész városban, de még itt is kurrens, kizárólag bennfentesek jutnak hozzá. Indián egy hajtásra legurította a méregerős szeszt, cigit tett a szájába, kissé megnyugodott, mert időközben mérlegelte az alternatívát, bár sok lehetősége nemigen kínálkozott. Azért tett még egy kísérletet:

– Figyelj, SVR! Nincs esetleg egy harmadik megoldás?

– Talán lenne – tűnődött a kérdezett, és mintha valami nagyon izgalmas lenne, hosszan bámulta a gomolygó füstöt. – Bár én a te helyedben leegyszerűsíteném a dolgot.

– Hogyan?

– Kinyírnám Hájfejűt.

– Te se gondolod komolyan.

Miután SVR bőszen bólogatott, Indián rájött, hogy ez nem egy rossz tréfa, miközben azzal is tisztában volt, hogy a vele szemben ülő bizonyára így szabadulna az adósságból. Mindazonáltal tudta azt is, ez az ember soha nem szorult volna arra, hogy másoknak kiszolgáltatott legyen, nem ötmillióval, de még ötvennel sem. Igen, csakhogy hét év sitt után nehéz újrakezdeni…

– Na? – sürgette SVR. – Miért csinálsz úgy, mintha gondolkodnál?

– Tudod, hogy a spanjai még aznap elásnának.

– Naná! – vihogott. – De én az ölembe vennélek! Megszabadulnál attól a baromtól, és tízmillás adósságba se vernéd magad. Tudom, lehetetlen, de gondolkozz az ajánlatomon!

6

Nem lenne csoda, ha Stüszi nagy műgonddal ápolt pázsitjának kellős közepén óriás kráter keletkezik, hiszen ekkora lyukat bizonyára ütött volna az a kő, amely Dühöngő távozása után leesett a szívéről. Mit kő?! A Grand Canyon legnagyobb szurdokja! Kétségtelenül kemény helyzet volt, alig tudott napirendre térni az ukrán váratlan látogatása felett. Firnyákos vadászészjárása több opciót is végigzongorázott. Egyfelől, ugye, mire vélje a szokatlan vizitet? Még alig jelenik meg a cikk, és Őrjöngő máris betoppan. Ugyanakkor az is lehet, hogy valami más húzódik meg a háttérben. Igen ám, de mi? Hiába töri a fejét, semmi nem jut eszébe, ami persze nem varázslat. Meg aztán miért hordta le ennyire a méreg miatt, hiszen tőlük kapta! Ez a hülye Gólya meg leviszi a pincébe; azt is ideje helyre tenni.

– Gyere csak ide, te idióta – invitálta illedelmesen a szolgálót. – Ki mondta neked, hogy a rusznyákot vidd le a pincébe?

– Senki.

– Akkor hogy került oda? Ne etess!

– Uram! Mire esküdjek, hogy magától vette észre – tiltakozott a fehérnép –, én nem tehetek arról, hogy nagy ott a cúg.

– Na és mit mondott? Ne hazudj! – emelte fel mutatóujját Stüszi. – Pontosan fogalmazz, mert szétcsaplak!

– Kiakadt a nagy doboztól. Azt mondta, hogy ezzel ezer lovat is ki lehetne irtani, vagy ilyesmi. Szerinte porciózva kéne tárolni…

– Lárifári! – legyintett Stüszi, mert kezdte biztonságban érezni magát, ami egyenes arányban állt Őrjöngő távolodásával. – Ért is ő hozzá! Ülj biciklire, és tekerj el a kocsmába, hívd ide Sameszt, de gyorsan!

Stüszi csak látszólag volt fellengzős, magában azért elgondolkodott a rusznyák megjegyzésén. Hogy neki eddig nem jutott eszébe?! Valóságos corpus az a hatalmas doboz. Kisebb adagokat kell belőle készíteni, amit Samesz majd szépen megcsinál. Ha nem lesz eléggé elővigyázatos, akkor megmérgezi saját magát, tehát nem kell hidegre tenni. Esetleg ha mégis megússza, akkor meg a feladat elvégezve, ő csakis jól járhat. Azért az az újság nem tett jót.

Vajon mi történhetett? Felfüggesztette magában az események rekonstruálását, mert Lupust kellett hívnia.

– Tessék, itt Farkas – szólt bele amaz.

– Hogy áll a teherautó? – érdeklődött Stüszi.

– Kicserélték a kardánt, minden rendben – jelentett Lupus.

– Akkor holnap tudtok indulni?

– Már miért ne tudnánk?

– Mert mostanában mintha sok váratlan dolog történne…

– Mire gondolsz, főnök?

– Nem érdekes. Hanzi?

– Minden le van vajazva. Voitsberg előtt vár minket, a Shell-kútnál.

– Tudod, hogy most többet hoztok?

– Hogyne tudnám! Ötöt!

– Helyes. Amikor átértetek, csörgess meg! Két nap múlva indulok én is, ezúttal Dongó velem jön, nem te viszed.

– Oké. Van valami gond?

– Semmi, csak így döntöttem.

Stüszinek persze jó oka volt arra, hogy Dongót (Bombus), alias Darázst (Sceliphron) ezúttal ő fuvarozza Stájerországba, ugyanis Hanzinak ígért egy nagyobb tétel anabolikus szteroidot, aminek beszerzésével a fullánkost bízta meg. A vadásznak iparkodnia kellett, mert közeledik a hónap első keddje, amikor is a szokásos szállítmány érkezik, a műsort már kihirdette, ildomos a főszereplőknek is idejében megérkezniük.

7

– Hajrá, Évi! – üvöltötték egyszerre öten a röplabdacsarnokban. No, nem ennyien voltak, viszont a kvintett kizárólag Brezan lányát biztatta. Mindebből következik, hogy itt volt az apa, Bogi, az anya, Botond, a báty, és az elmaradhatatlan családi jóbarát, Kocsistibi. És persze még valaki, Ági. Ő Kocsistibi nagy szerelme, akivel már jó ideje nem találkozott, ám Brezan mesterkedéseinek hála, úgy tűnik, a páros újra összeáll, mint esőben a lovak.

– Ez az! – ugrott fel Brezan, mint egy hirtelen elengedett expander. Ovációjának kiváltója Évi bombasztikus leütése volt. A lánya a hálónál a legjobb. – Az én lányom!

– Ülj vissza – utasította rendre a férjét Bogi. – Láttuk mindannyian, szuper volt, de azért nem kell, hogy az egész csarnok minket figyeljen.

– Látod, Kocsistibi! Így nősülj meg – vihogott Brezan.

A megszólított válasz helyett Ágira mosolygott, aki mindezt kivillantott fogsorral viszonozta. Ha egyetlen szóval kellene jellemezni a nőt, az a decens volna. Ám ha kettővel, hozzátehetnénk még, hogy tartózkodó szépség. Közel a negyvenhez és a legjobb formában. Igen, morfológiai megközelítésben ez a precíz. Olyan alakja van, mint a méloszi Aphroditének, akit milói Vénuszként ismerünk, csak neki megvan az összes végtagja.

– Fiam! – szól a higgadt Botondhoz Brezan –, Kocsistibivel a szünetben kimegyünk egy kávéra, velünk tartasz?

– Persze. Majd én rendezem.

– Ő meg az én fiam! – mondja kifelé menet Brezan Kocsistibinek, aki valamiért nincs feldobva. – Mi bajod?

– Mondd, Brezan! Szándékosan intézed úgy, hogy a két nő egyedül maradjon?

– Mi a gond? Pletyizzenek, az csak nekünk, vagy helyesebben, neked jó, legalább megtudjuk, mi az ábra. Fogod?

– Belőled mindig kibújik a zsaru – nevetett Kocsistibi.

– Miért, talán belőled nem? Amúgy mi a véleményed erről a fura históriáról?

– Mármint a mérgezéses ügyről?

– Kit mérgeztek meg? – érdeklődött Botond, miközben letette a feketéket.

– Egy rétisast.

– Ne már! – értetlenkedett Botond. – Ebben ti nyomoztok? A szupercsapat? Ez a hét vicce. Olyan, mintha Michelangelo széklábakat faragna.

– Na de milyenek lettek volna azok! – mosolygott Brezan. – Orfeusz is alászállt az alvilágba – tett hozzá még egy bölcsességet.

– Állj! – csapott a homlokára Botond. – Erről tényleg olvastam valamit az interneten. Az Őrségben volt, igaz?

– Ja! – volt bőbeszédű Kocsistibi.

– Egyébként mi bajod? – fordult barátjához Brezan. – Finnyáskodsz, mint egy kandúr, aki nem rózsamintás tálkából kapja a halat.

– Mondd csak, Brezan! Miért akarsz mindenképp vaddisznókat kergetni barátságunk pompázó virágoskertjébe?

– Én? Te viccelsz? Szerinted azért hívtalak el Évi meccsére, Ágival együtt? Látom, görcsölsz. Mi a gond? Nekem elmondhatod.

A dialógus e pontján Botond a távozás hímes mezejére lépett, érezvén, hogy itt valami bizalmas párbeszéd zajlik, amibe nem akart belerondítani. Különben is a meccsre jött, s egyáltalán nem volt kedve két pihent agyú zsaru torzsalkodásához asszisztálni.

– Belenéztem Ági mobiljába, még mindig kapcsolatban van a volt pasijával – váltott sötétre Kocsistibi. – Nem szeretném úgy érezni, hogy harmadik vagyok, már úgy értem, felesleges harmadik és nem bronzérmes.

– Nem úri dolog! Minek játszod a detektívet? Nem elég neked a Camel Streeten nyomozni?

– Az asztalon hagyta, és véletlenül láttam egy Viber-üzenetet.

– Na és mi volt benne? Enyelegtek?

– Nem. Csak furcsa. Azt hittem, már vége.

– Kedves barátom – fordította maga felé kollégáját Brezan –, másfél évig fasírtban voltatok, mit vártál? Egy ilyen nőt nem hagynak parlagon heverni a mocskos, aljadék, büdös, számító, kéjenc hímnemű fajtársaink!

– Már megint túlzásokba esel.

– Miért? Ilyenek vagyunk, nem? Persze mi ketten kivételek. Különben is azt mondtad, hogy nagy a lamúr, és plank a csajszi.

– Nekem azt mondta, hogy vége.

– Higgy neki. Különben is mi volt az üzenet?

– Csak annyi, hogy hívja fel.

– Na látod, biztos ottfelejtette nála a fogkeféjét. Gond egy szál se, ne aggódj már! Letapogassam a témát?

– Hová gondolsz? Ne nézz már ilyen lúzernek.

– Egyáltalán nem nézlek annak, csak ha ennyit rágódsz a dolgon, akkor mégis az vagy. Régen tanultál Arany Jánost.

– Mi akarsz ezzel mondani?

– Semmit csak van egy ilyen verse. Tetemrehívás. Szóból ért az ember. Leültök, megbeszélitek a dolgokat, ki kell mondatnod vele, hogy csakis melletted képzeli el a jövőt, és már nyert ügyed van. Ő amúgy sem az a típus, aki csak úgy flörtöl. Újra együtt vagytok, és ez a lényeg!

– Könnyen osztod az észt. Bezzeg amikor te civódtál Bogival, hozzád se lehetett szólni.

– Igen, de én hallgattam rád! – emelte fel a mutatóujját Brezan. – Ne láss már rémeket!

– Lehet, igazad van – sóhajtott nagyot Kocsistibi. – Így is azt mondja mindenki, hogy összeesküvés-elméleteket gyártok. Csak tudnám, ezért mennyi pénzt kapnak az oroszoktól!

8

– Jelentkezem, tábornok úr! – huppant Brezan főnöke bőrfoteljába, mert ha ketten voltak, akkor nem a referáda asztalnál foglalt helyet, mint általában a többiek. A főnyomozó tisztelte elöljáróját, ám nemcsak a hivatali hierarchia miatt, hanem mert jól ismerte múltját. A magas rendfokozatú is ugyanúgy kezdte, mint ő, rendkívül eredményes felderítő volt, minden ügyet megoldott, de erről majd később. Élő legenda, aki egyébiránt viszonozta az alezredes közvetlenségét. – Hívattál, főnök!

– Igen, igen, kérsz kávét? – foglalt helyet a Tábornok is.

– Megköszönöm.

– A titkárnőm kinyomatta ezt az e-mailt neked, a Vas megyei főkapitány írta, fusd gyorsan át, mert erről akarok veled beszélni.

Brezan rögvest elolvasta a pár soros jelentést, ami a mérgezéses üggyel volt összefüggésben. Az ottani vezető azt írja, hogy a városi kórház hivatalból tájékozatta a rendőrséget, mert az egyik beszállított betegnek súlyos mérgezési tünetei voltak, de pontosan nem sikerült még megállapítani, milyen méreggel került kapcsolatba.

– A jelentésben az szerepel, hogy a szerencsétlen élet és halál között van – tette az asztalra a papírt Brezan. – Mi a feladat?

– Nyugtalanít engem ez az egész ügy – vett mély levegőt a Tábornok. – Tudniillik az előfordulhat, hogy megmérgeznek egy védett madarat, viszont az ösztöneim azt súgják, különös tekintettel erre a jelentésre, hogy ott valami nagy disznóság történt vagy még helyesebben: történik.

– Eddig azt tudjuk biztosan, hogy az illetékes vadásztársaság találta meg az állatot, és az általuk felkért szakértő megállapította, hogy a rétisast megmérgezték…

– Igen, valamilyen toxinnal, ami lehet karbofurán is – vágott közbe a magas rendfokozatú. – De ez nem egy szakvélemény, mert az orvos egyébként maga is vadász, tudod, ezek között mindenféle ember van. Csak mi nem vadászunk – nevetett a Tábornok.

– Eszem ágában sincs – reflektált Brezan –, soha nem vonzott az ilyesmi.

– Engem sem. Mindazonáltal még nem tudjuk, hogy ez a szerencsétlen, aki most a kórházban viaskodik a kaszással, hogyan került kapcsolatba az anyaggal. Tehát az lenne a kérésem, hogy fuss ebben egy kört, tudd meg, amit lehet, azt se bánnám, ha pár emberrel lemennétek, mert hát végül is szakmai segítséget kérnek tőlünk.

– Értettem, főnök.

Miközben Brezan a szobája felé viharzott, a Tábornok megérzésén törte a fejét. A hatalmas tapasztalatú elöljáró sohasem beszél hasból, sokkal inkább fejből. Az is lehet persze hogy olyan információja van, amit eddig még nem közölt vele, de ez tulajdonképpen mindegy. Az intelligencia lényege végül mégis az, hogy képesek legyünk akár két egymásnak ellentmondó tényezőt a fejünkben analizálni, Brezan pedig a boncolgatásban különösen jó.

– Ircsike – indított a főnyomozó –, jöjjön be mindenki! Hívjuk át Gézát is, mert feladat van, most jövök a nagyfőnöktől.

– Sejtettem – nyúlt rögvest a telefonhoz a titkárnő.

– Gyerekek! – kurjantott a főnök. – Mi az alternatíva pontos jelentése? Figyelem, csak precíz definíciót fogadok el.

– Kényszerű választás két lehetőség közül – vágta rá Stallone.

– Latin eredetű szó, jelentése alternativus – toldotta meg Flambár.

– Jeles – lelkendezett Brezan –, következésképpen Jagellónak van egy olyan választási lehetősége, hogy hajnalban elindul velem az Őrségbe!

– És a másik? – érdeklődik óvatosan a megszólított.

– Hát az – mosolygott az alezredes –, hogy hajnalban elindulsz velem az Őrségbe.

– Fasza – örvendezett Jagelló, mert így is érezte.

– A többieknek itt lesz feladatuk, amit már mindenkinek, személyre szabva elküldtem a saját gépére. Kérdés, megjegyzés?

– Pusztán annyi – vetette közbe Kocsistibi –, hogy valamennyien díjazzuk az alternatíváidat.

Mindenki felröhögött.

9

Miután kiért Grazból, Stüszi nyugat felé kanyarodott, innen már csak tizenhét kilométer Voitsberg. Legújabb Audi A8-asa hangtalanul suhant a festői tájon. Pirkadt, a nap feljövőben, a kocsi rádiója már régen valamilyen osztrák csatornára váltott, Stüszi csípte ezt a zenét. Természetesen fogalma sem volt arról, hogy az adón a hetvenes és nyolcvanas évek austropop klasszikusai mennek, most éppen Gandalftól a Cosmic Balance. Mellette Dongó, alias Darázs szunyókált, néha fel-fel horkantva. Stüszi rászólt:

– Darázs, elég volt a durmolásból! Hívd Farkast!

– Oké, főnök! – szólt, és felemelkedett az ülésen. – És mit mondjak neki?

– Tíz perc, és ott vagyunk a kastélynál. Jöjjön ki!

Az Audi méltóságteljesen kanyarodott a pompás kastély főbejáratához. Az objektum a Monarchia idején épült, szinte három korszak, a klasszicizmus, a romantika és a korai historizmus jegyeit ötvözi, a birtokról a grófi család régen kihalt. Rejtély, hogyan tette rá Hanzi a mocskos kezét, mert azt a legendát, hogy a nemesi vérvonal leszármazottja, még a redukált agykapacitásúak sem vették be.

Nagy volt a találkozás öröme, úgy lapogatták egymást, mint a gengszterfilmekben szokás. Az sem kizárt, hogy azokból vették a mintát, igaz, hamar túlestek az ölelgetésen. Egyenesen a lovagterembe mentek, és átbeszélték a taktikát. A komplexum mögötti zárt erdőbe Hanzi emberei már odaterelték az öt hatalmas méretű gímszarvast, miközben Dongó, alias Darázs az Audi degeszre tömött csomagtartójából kipakolta a mázsányi szteroidot. A terv egyszerű volt: hajnalban indulnak a rakománnyal, elöl megy Stüszi az Audival, utánuk pedig Lupus és Hanzi a teherautóval. Ha rendőrökkel találkoznának, Stüszi elkövet egy szabálytalanságot, hogy őt állítsák meg, így a teherautó, az igazoltatást könnyedén kikerülve, továbbhajt, miközben lekötik a zsandárságot. Mondhatni, ez a rutin, hiszen rengeteg szállítmányt hoztak már így át sikeresen, amúgy meg ezen az útvonalon nem igazán jellemző a közúti ellenőrzés.

Stájerország itteni fertálya valóban csendes, bár viharos történelméből aligha jutnánk erre a következtetésre. A középkorban errefelé is tombolt a pestisjárvány,  nem sokkal később pedig hat év leforgása alatt négy tűzvész pusztított, vagyis hiába küzdöttek meg a fekete halállal, a tűz jócskán megritkította a lakosságot. Aztán 1471-ben III. Frigyes császár itt fejeztette le főkamarását árulás gyanúja miatt. A rőt szakállú uralkodót nem sokkal később egyik legnagyobb királyunk, Hunyadi Mátyás alaposan megleckéztette, mert elfoglalta Stájerországot, tetejébe még Bécset is.

– Menjük, nézzük meg az árut – kurjantott Stüszi, miközben legurított egy bögre snapszot.

A kastély mögötti erdő egyébként az itteni vadásztársasághoz tartozik, de Hanziék leválasztottak belőle néhány hektárt, amit villanypásztorral vettek körbe, mondván birtoktest. Aztán a kiszemelt jószágokat mesterségesen felerősítették, következésképpen a gímszarvasok (Cervus elaphus) kapitális trófeákat növesztettek, elérték a húsz kilogrammot is, miáltal ökológiai besorolásuk már-már alig lehetséges. A bikák átlagos súlya alig fél tonna, ezek meg nyolcszáz kiló fölött vannak, és a szteroidok hatására a fejdíszük is dupla méretű.

Stüszi igazított egyet a rámpán, ami már oda volt támasztva a tehergépkocsihoz, ezen terelik fel a szerencsétlen jószágokat. Vadászunk alapos ember lévén még egyszer ellenőrizte az osztrák papírokat, amelyeket Hanzi hamisított arra az esetre, ha a határon netalán firtatnák a rakomány eredetét.

– Főnök! Mit csinálunk estig? – érdeklődött Dongó.

– Hanzi azt hazudta, van Tafelspitz, bezabáljuk ebédre.

– Na jó, és délután?

– Berúgunk.

10

Brezan nem véletlenül Jagellót szemelte ki, több okból ragaszkodott a tehetséges nyomozóhoz. Egyfelől szabad, mint a madár (majdnem rétisasra gondolt), ráadásul szakértői kérdésekben különösen otthon van, amint ezt az előző grandiózus nyomozásban is ékesen bizonyította. Szíve szerint persze Kocsistibit is hozta volna, de neki Ágival kell összejönnie, mégpedig gyorsan, és lehetőleg úgy, mint a Forrest Gumpban: akár a borsó meg a héja. Magában elmosolyodott, mert a hasonlat jó ugyan, de amúgy a héja (Accipiter gentilis) is madár, és ebben a históriában valami nincs rendben a szárnyasokkal. (Ekkor még nem tudhatta, hogy Gólya és Liba is szerepel a történetben.)

Az alezredes a megyei rendőrség parkolójában állította le a szolgálati Octaviát, s amint kiszálltak, a rendőrfőnökbe botlottak, aki éppen a vadásztársaságtól érkezett vissza, elmondása szerint friss információkkal.

– Bonyolódik ez a rohadt ügy – indított az irodájában –, mert kiderült, hogy a szerencsétlen, akiről a jelentésemben is írtam nektek, hivatásos alkalmazott.

– És hogy van? – érdeklődött Brezan.

– Magához tért már? – kérdezte Jagelló.

– Á – legyintett a főrendőr –, sajnos nem, tegnap beszéltem a főorvossal, nyomatják neki az infúziót, a szervezete viaskodik a méreggel, talán túléli.

– Akkor nem is lehet kihallgatni – állapította meg lakonikusan Jagelló.

– Kizárt.

– Pedig jó lenne – vette át a szót Brezan –, momentán ő van minden releváns információ birtokában.

– Mire gondolsz?

– A tényállásra. Mikor, hol, milyen körülmények között fertőződött meg és hasonlók, e nélkül aligha tudunk elindulni, legalábbis ezen a szálon.

– Némi segítség azért van. Itt a társaság belső vizsgálata – tett az asztalra egy többoldalas jelentést.

– Mi ez? Kisregény? – értetlenkedett Jagelló.

– Majdnem, de azért ne becsüljük alá a vadászok szakértelmét, végül is ebben ők a profik. Láthatjátok, mindent kronológiai sorrendben összefoglaltak, maga a tájegységi fővadász írta, érte tűzbe teszem a kezem.

– Csak nehogy úgy járj, mint Caius Mucius Scaevola – jegyezte meg Brezan.

– Ő is vadász?

– Nem annyira. A legenda szerint ő mentette meg az ókori Rómát az etruszkoktól, s hogy bátorságát bizonyítsa, az áldozati oltár tüzébe tartotta kezét, és szemrebbenés nélkül tűrte, pedig összeégett a karja.

– Hogy te miket tudsz! – álmélkodott a rendőrfőnök.

– Én is folyton iszom a szavait – nyájaskodott Jagelló.

– Tehát csak csínján a tűzzel. Itt az áll – mutatott a jelentés egyik bekezdésére Brezan –, hogy emberünk ellenőrző körúton volt, és a hármas kiszögellésnél talált egy elhullott rétisast. Nyilvánvalóan megfogta, különben miként került volna be a telepre.

– Bingó! – tört ki Jagellóból. – Legalább most már tudjuk, hogyan találkozott a méreggel. Kézenfekvő, hogy a ragadozó a kapcsolat.

– Ezt nézzétek! – tett egy fényképet az asztalra a főkapitány. – Látjátok a rétisast?

– Mi van a csőrében? Jó, egy húscafat, de mit jelent ez?

– A vadászok megállapították, hogy egy elhullott róka teteméből lakmározott, és ha jobban szemügyre vesszük a fotót, a csőre tövében látszik is pár vörös szőrszál.

– Tényleg! – csodálkozott Jagelló.

– Valamit nem értek – okvetetlenkedett Brezan. – A sas ott fekszik a földön, csőrében a falatkával. Ez eléggé életszerűtlen.

– Hát nem is él.

– Bocs, nem úgy értettem.

– Persze, ez a látszat…

– Nem optikai csalódás, csak annak látszik – vicceskedett Brezan. – Én úgy képzelem, hogy a sas belecsíp a tetembe, és felröppen, vagy ott helyben elfogyasztja.

– Igen, én is ilyet látattam a National Geographicon – helyeselt élénken Jagelló.

– Aha – fintorgott a főkapitány. – Ez így is van, csakhogy ez a sas nem tudott felszállni…

– Csak nem azt akarod mondani… – álmélkodott Brezan.

– De bizony azt!

11

Majsnik (hevenyészett fordításban mészáros) száz négyzetméteres teraszán ült, helyesebben egy szófaszerűségen nézett ki a fejéből. Már délelőtt tizenegy is elmúlt, de még csak most ébredezett, mert a szokásos tivornya ezúttal is hajnalig tartott. A balkon alapterületéből következtethetünk a házéra, helyesebben az erődére, mert ez a legjobb kifejezés az épületkomplexum leírására. Külsőleg emeletes volt, plusz alatta kétszintes garázs húzódott, és egy hiperszuper játékterem, szauna, úszómedence, szóval felülmúlhatatlan objektum ez, kamerákkal, őrtornyokkal megspékelve. Az udvaron állt egy ezüstszínű Maserati is, amiről Doneckben mindenki tudta, hogy nem ezüstszínű, hanem tiszta ezüst.

Az egymilliós települést a Donbasz-medence fővárosának is nevezik, amiből következik, hogy Majsnik fennhatósága ennél jóval nagyobb. A kilátást sem intézhetjük el egy kézlegyintéssel, mert Európa legnagyobb botanikus kertjét vehetjük közvetlen közelről szemügyre, amely Bogodukhov közelében található. Most, hogy a főgengszter felemelte fejét, éppen az óriási kupolát kémlelheti, amelyben megtalálható az összes trópusi és szubtrópusi növény.

– Grigorij! – intett az illedelmes távolságban várakozó alvezérének, aki csak erre a mozdulatra várt, mert magától nem zavarhatta főnökét.

– Parancs, főnök! – pattant oda a megszólított. Érdekes arca volt. Évekkel ezelőtt a homlokától az ajkáig megvágták borotvával, de úgy, hogy a metszés a bal szemén is keresztülment, viszont mázlija volt, mert a látása nem sérült. Ám, amikor pislog, folytonossá válik a sebhely. Állítólag ezért nem rebegteti sűrűn a szemét. Ebben a kultúrkörben nem ildomos feltenni a kérdést, hogy mi lett a támadóval. Azt hiszem, itt most teljesen indokolt a múlt idő használata.