Charlotte Hawkes

Házasság jótékony célból

Alison Roberts

Déltengeri szenvedély

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Charlotte Hawkes, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: A Bride to Redeem Him (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti cím: Zoe’s Baby (Sydney Harbour Hospital) (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2014)

Fordította: Brodszky Ildikó

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 760–761. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

- Kép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-048-1

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Charlotte Hawkes

Házasság jótékony célból

1. FEJEZET

Még mindig reszketett.

Alexandra Vardy nem volt biztos benne, hogy az imént elszenvedett megaláztatás vagy a düh miatt.

Bármi is volt az oka, a hírhedt sebész, Louis Delaroche közeledő alakja nem javított a helyzeten. A lázadó, csillogó szemű sztárdoktor képei már egy évtizede keringtek a sajtóban. A férfi nemcsak a bulvárlapokban, az interneten és a szórakoztatócsatornákon volt mindenütt jelen, hanem hétről hétre a munkahelyi pletykák tárgya volt. És mégis: semmi sem tudta felkészíteni arra a puszta erőre, amelyet a férfi fizikai közelsége árasztott.

Alex a pompás erkély kőkorlátjába kapaszkodott, és mohón szívta be a hideg éjszakai levegőt, amely átjárta az egyetlen báli ruháját.

– Miért beszélt apámmal a Szivárványházról? – A férfi hangja áthatolt a sötétségen.

– Beszéltem? – A Jean-Baptiste Delaroche-sal való kellemetlen összecsapás emlékére összeszorította a szemét. – Á, így hívják azt, amikor verbálisan bántalmazzák az embert?

– Elmondja, mi történt?

Ez félreérthetetlen kérés volt, ez nem volt kérdés.

– Miért tenném? Nem maga a Delaroche duó szeszélyes fele, és nem az apja? Őt a sajtó úgy ünnepli, mint generációjának igazi filantrópját.

Őszintén hitt ebben a Jean-Baptiste Delaroche-ról alkotott képben, és őszintén hitte, hogy a férfi segíteni fog neki, ha tudomást szerez a Szivárványház terveiről. Eszébe sem jutott, hogy maga Delaroche áll e tervek mögött.

Rémületére zokogás tört ki belőle. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie – sem korábban Delaroche úr, sem most a fia előtt. Egy része legszívesebben elszaladt volna. De nem tehette, amíg a Szivárványház sorsa a tét. A gyermekhospice az utolsó kapcsolat az apjával, ha bezárják, őt is elveszíti. Már így is eleget veszítettek mindketten.

– Igen, ez az apám – értett egyet Louis, de nem hangzott őszintének. – Igazán jószívű ember.

– Ugye? Ez nyilvánvaló – válaszolta a lány gúnyos kézmozdulattal. – Mindenki tudja, hogy nem kedvelik egymást. Igaz, hogy maga féltékeny az apja kifogástalan hírnevére?

Louis egyszerűen visszapasszolta a kérdést:

– Még mindig úgy gondolja, hogy megérdemli a hírnevét? Mikor épp most dobta ki majdnem?

Alex nem volt felkészülve a hangjában lévő melegségre. Szinte úgy hangzott, mintha őszintén érdekelné a véleménye. Hirtelen megszédült, a gondolatai száguldottak.

– Én… nem tudom.

Mielőtt visszanyerte volna a nyugalmát, hanyatt dőlt a kőkorlátnak. Louis kihámozta magát a kabátjából, gyengéden a vállára terítette, és ismét elé állt, mintha csak védeni akarná.

Alex csak azért jött el a Delaroche Alapítvány éves jótékonysági báljára, mert remélte, hogy egy csendes pillanatban diszkréten beszélhet a neves sebésszel, Jean-Baptiste Delaroche-sal. Arra szerette volna megkérni, hogy gondolja át a meglepő döntést, miszerint bezárják az anyagi gondokkal küzdő Szivárványház gyermekhospice-t.

Nem tudhatta, hogy a média által nagyra becsült vezető sebész ilyen gonoszsággal támad rá. Még a biztonsági őreit is utasította, hogy kísérjék át a báltermen, mielőtt durván kidobták volna. Hogy példát statuáljon. A megaláztatás gondolatától megint hányingere lett. Az öreg Delaroche egyáltalán nem felelt meg annak a képnek, amit a média róla festett.

És most, mielőtt még ideje lett volna sebeit nyalogatni, a sors kegyetlen fordulata folytán Louis Delaroche állt előtte – az egyetlen, aki még segíthetne rajta, de nem fog. Ami még rosszabb, hogy nem tudta elhallgattatni a halk hangot a fejében. Élénken emlékezett Louis gondoskodó oldalára, amelynek a minap tanúja volt.

Reménye, hogy Louis segíteni fog neki, csak hiábavaló lehet. Az, hogy néhány napja látta, mennyire törődik a betegeivel, még nem jelenti azt, hogy a Szivárványház vagy a Delaroche Alapítvány tevékenységei is érdeklik. Elvégre még mindig playboy.

Sok munka, sok buli – ez volt Louis életének mottója. Ezt bizonyították a fényűző partik, ahol patakokban folyt az alkohol. Miért olyan nehéz emlékeznie a férfi személyiségének erre az oldalára most, hogy szemtől szemben áll vele?

Alex félredöntötte a fejét, hogy jobban megnézhesse. Masszív alakját keretbe foglalta a mögötte lévő nagy üvegajtókból az erkélyre áramló fény. Mit gondoljon róla?

Louis olyan ember volt, akit a sajtó szenvedélyesen gyűlölt, bár heti kicsapongásai növelték a példányszámot. A vad Louis már tinédzserként is legendás partiarc hírében állt, akivel senki sem tudott lépést tartani. A nők imádták, a férfiak utánozták. Így nem csoda, hogy az egója olyan gigantikus volt, mint amilyen állítólag egy bizonyos testrésze.

Mindenesetre Alex nem fog csatlakozni a női rajongók tömegéhez, akik egész este ostromolták. Különben sem volt ereje ma este egy újabb összecsapásra egy Delaroche-sal.

Fel volt dúlva, de azt is érezte, hogy erős. Ez a belső erő segített neki túljutni az anyja és a bátyja elvesztésén. Segített megbirkózni azzal a ténnyel, hogy egész életében csalódást okozott az apjának. Csak ennek az erőnek köszönhette, hogy az orvosi egyetemet évfolyamelsőként végezte el, és megszerezte a hőn áhított gyakornoki helyet.

Kizárt dolog, hogy Louis előtt sírva fakadjon.

– Köszönöm, hogy megmentett a megalázó kirúgástól. De biztos vagyok benne, hogy vissza kell mennie a… az embereihez. És ha megengedi, én most kiosonok, mielőtt az apja rájön, hogy mégsem statuált velem példát.

– Ne olyan sietve. – A férfi hangja jéghideg volt. – Még nem mondta el, miért akart beszélni apámmal a Szivárványházról.

A méreg bátorrá tette Alexet, keserűen felnevetett.

– Az, hogy láthatóan fogalma sincs semmiről, mindent elmond, amit tudnom kell.

Louis hirtelen tett egy lépést felé, és egy hangot adott ki, ami valahol a morgás és valami más, meghatározhatatlan között volt, ajka felfelé görbült. A felismerés hulláma söpört végig Alexen, a szíve szinte fájdalmasan kalapált. Érzékei riadóztak. Hirtelen eszébe jutott, miért is ez az ember az egyik legvágyottabb agglegény a világon.

Még erősebben markolta az erkély durva kőkorlátját. Szüksége volt kapaszkodóra. A férfi kibillentette az egyensúlyából. Egy-kilencven magas, izmos, karcsú és erős, szinte elviselhetetlen szépségű. Még a botrányos címlapok és újsághírek sem tudták felkészíteni testi közelségének hatására. És arra a tényre, hogy egyedül vannak.

Ez még az előző heti közelséget is felülmúlta, amikor mentora megengedte neki, hogy jelen legyen Louis egyik műtétjénél. Saját szemével láthatta hihetetlen sebészi képességeit. Teljesen más oldalát látta – nem azt a megvetendő homlokzatot, amit a média mutatott, hanem olyan orvost, aki törődik a betegeivel és a családjukkal. És azóta nyilvánvalóan elvesztette a realitásérzékét. Ezt nem lehet megengedni!

Felizzott benne az önfenntartási ösztön szikrája, és megvető, bár kissé ideges horkantást hallatott.

– Mondja csak, hogy hívják azt, mikor egy kicsípett nőkből álló csapat egész este izgatottan körülzsongja a nem teljesen önzetlen playboyt?

– Szerintem kapcsolattartásnak a felső tízezerrel. – Mosoly jelent meg az arcán. – Elvégre ez egy jótékonysági bál. Arról szól, hogy minél több pénzt gyűjtsünk, ezt még magának is be kell látnia.

– Aligha hiszem, hogy a hölgyek jó célból vannak itt.

Emlékezett a nők irigykedő tekintetére, amikor a férfi kiszabadította a biztonsági őrök fogásából, és kivezette az erkélyre, ahol viszonylag zavartalan lehetett az ember. Louis kétségtelenül úgy érzi, hogy hálásnak kell lennie neki a megmentéséért.

– Nem érdekel, ki vagy mi csábította ide a hölgyeket – vonta meg a vállát a férfi. – Mindaddig, amíg támogatják a Delaroche Alapítványt. Minél hamarabb megválnak a pénzüktől, annál hamarabb teljesítettem a fiúi kötelességemet, és eltűnhetek innen. Ez visszahoz a kérdéshez, hogy miért akart beszélni apámmal a hospice-ról.

Újabb lépést tett felé, és Alex felhorkant. Ellenállhatatlan sármja biztosan nem fog hatni rá, határozta el.

Még most is látta maga előtt apja szomorú arcát. Az arckifejezést, mintha mindig is tudta volna, hogy a lánya semmit sem ér. Nevetséges, hogy az orvostudományt választotta, egy olyan szakmát, amelyben életeket kell mentenie, amikor mindig is életeket tett tönkre. Az anyja és a bátyja életét.

Anya és Jack. Hirtelen mély szomorúság lett úrrá rajta. Az érzés olyan ismerős volt neki, mint a műtéti köpeny.

Nem mintha az apja valaha is nyíltan őt hibáztatta volna. Sokkal inkább arról volt szó, hogy igyekezett soha, de tényleg soha nem felhozni a témát. Ez a hallgatás jobban fájt, mint bármi, amit valaha is mondhatott volna.

A Szivárványház volt az egyetlen kapcsolata az anyjával és Jackkel. Az egyetlen közös pontjuk. Egyszerűen meg kell mentenie a gyermekhospice-t, bármi áron.

Ez a gondolat segített visszanyerni a nyugalmát. Felemelte a fejét, és egyenesen Louis szemébe nézett. Most nem engedheti meg, hogy elterelődjön a figyelme, bármennyire is csábító a látvány, ami elé tárul.

– A Szivárványház menedékhely a súlyosan beteg gyerekek és a szüleik számára – magyarázta. – Amikor már nincs több kezelési lehetőség, a családok együtt tölthetik a hátralévő időt.

– Pontosan tudom, mi az – jegyezte meg Louis szárazon. – Azt kérdeztem, miért beszélt erről Jean-Baptiste-tal… az apámmal.

– Azt hittem, tudja, mi folyik a Szivárványházban – sziszegte Alex. – De mivel nyilvánvalóan nem, elmondom: a szeretett Delaroche Alapítványa be akarja záratni.

– Nem az én alapítványom. De még ha az is lenne, a Szivárványház a Lefebvre-konszernhez tartozik.

– Amit magára hagytak – mondta Alex diadalmasan.

– Még gyerekkoromban. De semmi közöm az irányításához, a konszern kiválóan működik anélkül, hogy az időmet pazarolnám rá. Én műtök és bulizom, jótékonysági izékre nincs időm.

Alex nem tudta értelmezni a kifejezést, ami a férfi arcán végigfutott. Mintha nem is gondolná komolyan, amit mond. Hirtelen eszébe jutott az a Louis, akit a műtőben látott.

Már orvostanhallgatóként is hallott történeteket rendkívüli sebészi képességeiről. Csak néhány évvel volt idősebb nála, de évekkel megelőzte a társait. Állítólag már gyerekkora óta figyelte az apját műtét közben.

Múlt héten pedig Alex először volt tanúja Louis briliáns tudásának. Minden várakozást felülmúlt. Sebészi képességei és koncentrált megközelítése minden más orvost háttérbe szorított, akit eddig látott,

Évekig büszke volt rá, hogy nem nyűgözték le azok a jóképű, de arrogáns orvosok, akikkel korábban együtt dolgozott. Bosszantotta, hogy éppen a playboy Louis Delaroche rombolta le a védőfalát. De persze ezt nem mutatta ki.

– Téved, Louis. A Lefebvre-konszern egyáltalán nem működik jól. A korábbi vezérigazgató néhány hónappal ezelőtti halála óta szinte kizárólag a Delaroche Alapítványból áll. Az apja úgy döntött, hogy a konszern vagyonát nyomott áron átadja az alapítványnak.

– Nem tehetik.

– Mondja ezt az igazgatótanácsnak – sziszegte Alex. – Néhányat meg akarnak tartani az eszközökből, a többit eladják. A Szivárványház a városközpontban van, kiváló helyen. Ha bezárják, egy befektető milliókat fizet az ingatlanért.

– Nem. – Louis keresztbe fonta izmos karját a mellkasán. – Nem lehet ez az oka, hogy be akarja zárni a hospice-t.

– Azt mondja, hogy az apjának nincs más választása?

– Nem mondtam, hogy nincs. Úgy értettem, hogy nem a pénz hajtja.

Csalódottság tört fel a lányban. Nem tudta, miért gondolta, hogy Louis az ő oldalán áll. Mindenesetre most már látja, hogy tévedett.

– Komolyan? Pont maga állítja, hogy mégiscsak önzetlen emberbarát?

– Nem állítok semmit. Csak biztosítom, hogy nem azért zárja be a hospice-t, mert el akarja adni az ingatlant.

– A hospice több száz gyereknek és a családjuknak segít. Mi magunk is keményen dolgozunk, hogy adományokat gyűjtsünk, és nem támasztunk nagy igényeket az alapítvánnyal szemben, csak annyit, hogy a nevükkel támogassanak bennünket.

– Dolgozik ott?

– Igen.

– Miért?

A kérdés váratlanul érte Alexet. Mintha a férfi tudná, hogy személyes kapcsolatnak kell lennie. Rájött, hogy nincs értelme hazudni.

– Önkéntes alapon – kezdte tétován. – Az apámmal. A bátyám… évekkel ezelőtt… A Szivárványházban voltunk.

– A bátyja? – kérdezte Louis élesen.

A lány végigfuttatta nyelvét az ajkán, és csak mereven bólogatni tudott.

– Igen. Jack.

– És most? – A hangja szinte észrevétlenül lágyabbá, szinte együttérzővé vált.

Ez még nehezebbé tette Alex számára, hogy kordában tartsa az érzéseit, de igyekezett nyugodt maradni.

– Meghalt. Huszonegy évvel ezelőtt. Ő tizenegy éves volt, én nyolc.

– Részvétem. – Egyszerű és őszinte szó.

– Köszönöm.

A levegő mintha sűrűbbé vált volna, és Alex érezte, hogy fenyegetően alámerül a férfi betonszürke szemébe.

Megpróbálta megnyugtatni a szívét, amely olyan hangosan dobogott a mellkasában, hogy a férfinak is hallania kellett. Aztán a levegő, amely korábban olyan fojtogató volt, mintha beburkolta volna őket, és közelebb hozta volna egymáshoz. Olyan meghittség, ami korábban nem volt. Alex észrevette, hogy visszatartja a lélegzetét, hogy ne törje meg a varázslatot.

Furcsa volt, mert általában témát váltott, amikor a beszélgetés a bátyjára terelődött.

– Ezért jelent magának olyan sokat a hospice.

– Igen. – Alex elnyomta az erős késztetést, hogy az apjáról is meséljen neki.

Mi ez?

A története senkit sem érdekel, különösen nem Louis-t. Felemelte a fejét, és elhatározta, hogy támadásba lendül.

– Ezért nem értem, miért nem jelent magának is többet a Szivárványház, Louis. Tekintve, hogy milyen fontos volt az édesanyjának.

A légkör egyszerre jegessé vált. Louis hátrabotlott egy lépést, de újra összeszedte magát.

– Nem tudom, mit akar ezzel mondani. Mikor akarják bezárni a hospice-t?

– Tudom, hogy Celine Lefebvre az édesanyja volt, és hogy a hospice-t a családja anyai ága alapította. Ötven évvel ezelőtt, amikor az anyja húgánál leukémiát diagnosztizáltak gyerekkorában.

– Milyen jó, hogy ilyen sokat tud a családom történetéről.

A hangja jéghideg volt – és megbabonázó. A szomorúság, a frusztráció és a kétségbeesett remény veszélyes keveréke áradt át Alexen.

– Azt is tudom, hogy huszonöt évvel ezelőtt az anyja foggal-körömmel küzdött, hogy megmentse a Szivárványházat a bezárástól, amikor a Lefebvre-konszern eredeti igazgatótanácsa hagyta legatyásodni. Akkor győzte meg az apját, hogy hozza létre a Delaroche Alapítványt, és vegye át a konszern felügyeletét, amíg maga elég idős nem lesz, hogy vezesse. Valószínűleg az volt a szándéka, hogy megtanítja magát a vezetésére… de odáig már nem jutott el.

– Ami azt jelenti, hogy a céghez már semmi közöm.

Alex vágyott arra, hogy értelmezni tudja a férfi sötétszürke szemének kifejezését. De minél tovább tartotta a tekintetét, annál elérhetetlenebbé vált. Kétségbeesésében felemelte a hangját.

– Magára hagyta a Lefebvre-konszernt. A maga irányítása alatt áll, maga meg tudná állítani az alapítvány terveit. Az anyja emlékére legalább egy kicsit el kellene gondolkodnia rajta!

– Vigyázzon.

Figyelmeztetés volt, egyetlen szó, amely nem is hangozhatott volna fenyegetőbbnek. Alexen végigfutott a hideg, a kőkorlát élei belevágtak az ujjaiba.

– A gyermekhospice sokat jelentett az édesanyjának. Mindenki csodálattal beszél róla.

Louis kissé elfordította a fejét, és a fény az arcára esett. Alex nem volt felkészülve a feszült arckifejezésre, amely megkeményítette a vonásait. Sokként érte, és érzékeny pontját találta el – valamit, amit már régóta rejtegetett. De elszántan eltaszította magától az érzést.

– Nem áll szándékomban foglalkozni vele – mondta Louis.

– Szóval nem ezért mentett meg az apjától?

Hallotta, hogy remeg a hangja, és tudta, hogy ezt Louis is észrevette. Ennek ellenére nem akart meghátrálni.

– Nem akartam, hogy megszégyenítse a sajtó előtt. Az rossz fényt vetett volna a Delaroche Alapítványra, ráadásul egy ilyen fontos gálaesten.

– Ugyan már. – Alexnek fogalma sem volt, honnan vette hirtelen a bátorságot, de nem is akart belegondolni. – Tudni akarta, miért beszéltünk a hospice-ról. Mondhatja, hogy semmi köze hozzá, de világos, hogy ez nem igaz. Nyilvánvalóan van egy része, amelyik szeretné, ha köze lenne hozzá.

– Milyen érdekes, hogy ilyen jól ismer. – A férfi hangjából csöpögött a gúny. – Hadd találjam ki: tudja, hogy apámmal nem jövünk ki jól egymással, ezért azt hiszi, hogy az igazgatótanáccsal együtt ellene fordulnék. És mindezt egy szentimentális gondolat miatt egy hospice-ról, amit anyám egykor támogatott.

– Ez többről szól, és ezt maga is tudja.

Nem törődött azzal, hogy a szíve szaltót vetett a mellkasában. A férfi közelsége valami meghatározhatatlan dolgot váltott ki belőle. Mások hittek volna Louis-nak, de ő a homlokzat mögé látott.

– Igaz, a sajtó több mint tíz éve élvezettel közöl eltúlzott történeteket a viszályról az apám és köztem.

– A két egy vérből való, zseniális sebész között, akik kölcsönösen gyűlölik egymást? – vetette közbe Alex. – Igen, erről olvastam az újságban. Úgy tűnik, a sajtó nagy kedvence a téma.

– Az. De ez nem jelenti azt, hogy harcolnék a Szivárványházért, csak hogy odavágjak neki. Nem tudnám összeegyeztetni a playboyéletemmel. De biztos erről is olvasott, nem?

– Szerintem ez csak színház – mondta Alex merészen. – Azóta versengenek az apjával, amióta az eszét tudja. Az apjának nagyon fontos a jó hírnév, és maga a Delaroche nevet akarta besározni a playboykodással.

– Szép kis elmélet. És ha igaz lenne, akkor elég jól állok, nem? – A férfi felvonta a szemöldökét, mintha szórakoztatná a feltételezés.

Alex még nem fejezte be.

– De nem sikerült olyan jól, ahogy remélte, igaz? Mert a sajtó nemcsak utálni szereti magát, hanem imádni is. Persze nem árulhatjuk fel, hogy a nyálas playboyálarc mögött valójában egy egész rendes pasas rejtőzik.

Louis arcán meghatározhatatlan kifejezés villant.

– És erre az erőltetett gondolatra alapozza a reményét, hogy megmentheti a Szivárványházat? Egy olyan verziómra támaszkodik, ami nem is létezik.

– Miért nem? – A lány sugárzó mosolyt vetett rá. Hátha ez az utolsó esélye. – Egyébként a gondolat nem is olyan erőltetett, mert nem én vagyok az egyetlen, aki hisz benne, hogy maga megmentheti a hospice-ot.

Most elkapta. Alex látta.

– Hát jó, akkor mondd el – engedett a férfi. Meg sem próbálta leplezni kíváncsiságát.

– A fél igazgatótanács.

– Hadd áruljak el egy titkot: még ha meg is akarnám menteni a hospice-t, nem tudnám.

– Dehogynem. Csak annyit kell tennie, hogy átveszi a konszern irányítását, ahogy az anyja tervezte.

– Mindig ilyen harcias? – A férfi gúnyosan nézett rá.

Alex megráncolta az orrát.

– Egyáltalán nem harcolok. Csak rá akartam mutatni, hogy…

– Akkor csak miattam ilyen? Azt hiszem, bóknak kellene vennem, hogy ennyire felzaklatom.

– Nem zaklat fel – horkantott Alex. Észrevette, hogy ökölbe szorítja a kezét Louis zakója alatt. – És ha mégis felhúzom magam, az csak azért van, mert hihetetlenül frusztrálónak találom, hogy segíthetne, de csak áll a pálya szélén közönyösen.

– Teljesen téved – préselte ki Louis. – Úgy tekint rám, mint valami nemes lovagra, aki a segítségére siethet. De oka van, hogy az apámnak ilyen a híre, nekem meg nem. Még ha akarnék, se tudnék segíteni. Anyám ugyan rám ruházta a végrendeletében a Szivárványház vagy inkább a Lefebvre-konszern irányítását, de csak azután, hogy apám rákényszerítette, hogy egy további feltételt tartalmazó záradékot is beleírjon.

– Feltételt?

– Nősnek kell lennem.

– Nősnek? Magának?!

Louis megvonta a vállát.

– Pontosan. Szóval látja: semmi értelme, hogy a megmentőjének tekintsen. Én vagyok az utolsó, aki segíthet magának… kivéve persze, ha feleségül jön hozzám.

2. FEJEZET

– Maga részeg. – A lány megvető hangja jobban megütötte Louis-t, mint azt be akarta volna vallani magának. – Mint mindig.

– Valószínűleg – hazudta.

Valójában már hónapok óta nem ivott alkoholt, sőt, majdnem egy éve. Amit a sajtó vodkának hitt, az nem volt más, mint szénsavmentes ásványvíz, de hát ezt senki sem akarta hallani.

Furcsa módon nem hiányzott neki az alkohol vagy a vad bulik. Soha nem érezte magát kevésbé egyedül, mint részegen, és a jégréteg, mely az anyja halála óta körülvette a szívét, nem vékonyodott el az ital hatására. De neki ez megfelelt.

Ha tudta volna, hogy az a néhány randevú a bulvársajtóban ismert lányokkal olyan szexsztorihoz vezet, amely a következő tizenöt évre bebetonozza playboyhírnevét, valószínűleg kétszer is meggondolta volna. Ártalmatlan privát szórakozásnak szánta.

– Akárhogy is, a házassági záradék létezik – jelentette ki. – És én nyilvánvalóan nem teljesítem ezt a feltételt.

– De ez nevetséges! – kiáltott fel a lány. – Tudom, hogy a Delaroche család története a tizenharmadik századig nyúlik vissza, és egy palota a családi székhely. De könyörgöm, a huszonegyedik században élünk! Miért írna bárki is ilyen záradékot egy végrendeletbe?

– Talán hogy meghiúsítsa a maga terveit. – Louis elvigyorodott, és élvezte, ahogy a lány frusztráltan felemeli a karját.

– Nagyon vicces. – A lány sötét pillantást vetett rá.

– Köszönöm. – Próbált szerénynek tűnni, de nem sikerült. – Egyébként a tizenkettedik századig.

– Tessék?

– A család története a tizenkettedik századig nyúlik vissza. És kastély, nem palota. De hogy őszinte legyek, a felújítások ellenére általában huzatos és hideg. De van vizesárkunk és felvonóhidunk.

– Kinek nincs? – A lány színpadiasan felsóhajtott, de a szeme rávillant.

Louis olyan elevennek érezte magát, mint már régóta nem. Nézte a lány arcát. Természetes módon volt csinos, de olyan szájjal, amiről valószínűleg nem is sejti, mennyire csábos. Lenyűgözve figyelte, ahogy az érzelmek táncot járnak az arcán.

Az anyjára gondolt. Közel álltak egymáshoz, legalábbis azt hitte. Még mindig nem tudta elfogadni, hogy öngyilkos lett. Kora gyerekkorának boldog emlékei még most is élénk színekben éltek benne. Aztán az anyja elment, és minden szürke és egyhangú lett.

És most ez a nő, akinek még a nevét se tudja, berobbant az életébe, és nem tudná megmagyarázni, miért tűnik hirtelen minden sokkal színesebbnek.

– Nagyon jól tudja, hogy meg tudna házasodni, ha akarna. – Kétségbeesés volt a hangjában.

– Tessék?

– Ne nézzen így rám. – A lány összeráncolta a szemöldökét. – Ez az igazság. Bármelyik nő ott bent odalenne, hogy feleségül menjen magához.

– Azt akarja mondani, hogy vegyek el egy akármilyen nőt, csak hogy megszerezzem az irányítást egy olyan cégcsoport felett, ami egyáltalán nem jelent nekem semmit?

– De, jelent. Nem mentett volna meg az apjától, és nem beszélne velem még mindig erről, ha nem jelentene.

– Téved – mondta Louis sötéten. – Ami pedig a házasságot illeti, tényleg azt hiszi, hogy erkölcsileg vállalható ráerőltetni egy nőre egy magamfajta playboyt?

– Ha elterjeszti a hírt, el tudom képzelni, hogy sok nő hajlandó lenne eljátszani ezt a szerepet, csak hogy hozzámenjen Louis Delaroche-hoz.

– Gondolja?

– Igen. – A lány határozottan bólintott, és a férfi igyekezett nem bámulni a mellét, amely fel-le ugrott a szexi ruhában. – Ez tényleg ilyen egyszerű. – Nyomatékos hangja visszahozta Louis-t a valóságba. – Megnősül, és magára száll a Lefebvre-konszern.

– Ezt nevezi maga egyszerűnek?

A lány szilárdan ránézett, és arcának ártatlan szépsége egészen megbabonázta. Annyira más, mint azok a nők, akikkel az elmúlt években randevúzott. Annyira tele van élettel.

– És mi van magával? – A hangja rekedt volt.

– Tessék?

– Hajlandó lenne eljátszani ezt a szerepet, hogy megmentse a hospice-t?

Azt mondta magának, hogy ez csak vicc, hogy lássa, meddig megy el a lány. De egyáltalán nem volt meggyőződve róla.

– Még akkor se, ha ez lenne a remény utolsó szikrája a földön.

A lány dacosan felemelte az állát, és úgy tartotta a férfi tekintetét, mintha teljesen immunis lenne a köztük sistergő fizikai vonzalomra. De Louis tudott olvasni a nőkben, és a kipirult arc elárulta, hogy a lány nem olyan közömbös, mint amilyennek tetteti magát.

– Elismerem, hogy magánál van az előny. – Megnyugtatóan felemelte a kezét. – Mivel maga tudja, hogy ki vagyok, de én semmit sem tudok magáról, kezdjük elölről, és ismerkedjünk meg.

A lány gyanakodva összehúzta a szemét.

– Alexandra Vardy – mondta végül. A hangjában még mindig ott volt az elutasítás. – Vagy Alex.

– Hát akkor Alex. Ismerős ez a név.

– Ott voltam a múlt heti műtétjénél.

– Az nem lehet. Az én műtéteim zárt ajtók mögött zajlanak.

– A nő a huszonhét hetes magzattal – mondta halkan Alex.

Louis felvonta a szemöldökét, és fürkészően nézett rá.

– Pontosan. Gigi Reednek hívják. És már elnevezte a gyereket: Ruby.

– Maga emlékszik a nevükre?

– Nehéz eset volt.

– Magának nem. – A nő újra ránézett a férfira, mintha újra értékelni akarná.

Louis gondolatban sípcsonton rúgta magát. Nem kellett volna elárulnia, hogy emlékszik a betegei nevére. Tehetséges, de arrogáns – ilyen volt a híre, és ő elégedett volt vele.

Miért billenti ki ennyire ez a nő?

– A komplikációk és az a tény, hogy egy ismert vállalkozó lánya, címlapra tette az ügyet. – Megvonta a vállát. – Nehéz elfelejteni a nevét.

– Kivéve, hogy a Ruby név sehol sem szerepel.

Ez a nő nem hagyja abba. És neki igazából nem kellene annyira csodálnia a kitartását.

– Oké, győzött. Igen, emlékszem a betegeim nevére. Fontosak nekem. Gigi Reed műtétje jól sikerült. Három vetélése volt, ami valószínűleg meggyengítette a méhnyakt.

– Ez egy kétségbeesett cselekedet volt, olyan műtét, amit csak kevés sebész tudott volna megkísérelni, nemhogy sikeresen elvégezni.

Alex a nyelvébe harapott, mielőtt még többet mondhatott volna.

Louis tett egy lépést előre. Komor elégedettséggel vette észre, ahogy a lány igyekszik összeszedni magát, és elsötétül a szeme. Nyilván nem akarja beismerni a kettejük közti vibrálást.

– Szóval maga Gordon védence.

Alex ismét elpirult.

– Én nem így fogalmaznék.

– De én igen. – A férfi tekintete a lányon időzött. – Nagyon elismerően beszél magáról. Mindent megtett, hogy ott lehessen a műtétnél. Én nem engedek be akárkit csak úgy.

Még mindig a műtétről van szó, vagy a beszélgetés hirtelen teljesen más irányt vett? Mikor hagyta, hogy ez megtörténjen?

– Pedig kellene. Maga kivételes sebész, bármelyik orvos sokat tanulhatna magától.

A váratlan bók meglepte a férfit. Miért jelent neki többet, hogy egy idegen nőtől kapta?

– Meg kellene sértődnöm, hogy ilyen meglepettnek tűnik? – kérdezte, hogy megpróbálja leplezni nyugtalanságát. – Azt hittem, kiváló a hírem, ami a szakértelmemet illeti.

A lány száraz nevetése még jobban felzaklatta. Fogalma sem volt, mit kezdjen ezzel a nővel. Pedig általában mindig ő volt minden helyzet ura!

– Ez igaz, de tekintve a válogatott csapatát és a műtéteket, amelyeknek mi, egyszerű halandók soha nem lehetünk szemtanúi, természetesen meg kell bocsátania, ha feltételezzük, hogy a hírnevét befolyásolja az a tény, hogy ön egy Delaroche.

– Ó, igen?

– Igen. – Megvonta a vállát. – Csak van valami, amit nem egészen értek.

– És mi lenne az?

– Gigi Reed műtétjének sikerét a sajtóban kizárólag a Delaroche Alapítványnak tulajdonították. Jean-Baptiste Delaroche nevét nem említették, de az újsághírek azt a benyomást keltették, hogy ő operált, és nem maga. De sem maga, sem a csapata nem törekedett rá, hogy helyreigazítsa.

– Ez jó a Delaroche márkának.

Az apja pontosan ezt sulykolta belé, mióta az első nehéz műtétjét elvégezte. Az öreg Delaroche sikerei egyedül az ő érdeme voltak, Louis sikerei viszont az alapítványnak köszönhetőek.

– Ezt már hallottam magától korábban is. – A lány okos szemekkel nézett rá. – Hány alkalmat szalasztott el, amikor javíthatott volna a rossz hírén a sajtóban?

– Mi van, ha nem akarom javítani? Mert a playboyság több… előnnyel jár, mint a dicséret bármilyen nehéz műtétért?

– Figyelembe véve, hogy az elmúlt tíz évben milyen jól dokumentálták a szexuális kalandjait a médiában, csoda, hogy egyáltalán tudja, milyen nap. Kár. Gordon mesélte, tinédzserként elég rendes volt, talán csak kicsit arrogáns. Aztán hirtelen az évszázad Casanovájává mutálódott.

Louis gúnyos derűvel felvonta a szemöldökét, és látta, hogy a lány nagyot nyel… egyszer… kétszer.

– És csodálkozik, miért reagál úgy az apám, ahogy az előbb? Maga mindig ilyen harcias?

– Általában nem szoktam vitát kezdeni – válaszolta Alex.

– Kötve hiszem.

Louis keresztbe fonta a karját, mintha csodásan szórakozna. Tudta, hogy ez még jobban kiemeli a mellizmait és a felkarját. Figyelte, ahogy Alex minden mozdulatát követi a tekintetével, és hosszabban időzik rajta, mint szeretné.

– Udvariasan és tisztelettudóan viselkedtem az apjával – mondta a lány határozottan.

– Aha, tehát akkor miattam van, ahogy az előbb is mondtam.

– Igen. – Alex bólintott, a férfi pedig ismét elvigyorodott, ami láthatóan bosszantotta a lányt. – Nem. Ó, maga tényleg lehetetlen! Csak azt mondom, hogy most még feszültebb vagyok… az apjával való szóváltás után.

– Amikor dühös, még aranyosabb.

– Maga pedig lekezelő.

– Igen, ezt is hallottam már – válaszolta Louis szenvtelenül.

– Csak körbe-körbe járunk itt, nem? – Aztán hirtelen ellökte magát az erkélykorlátról, és elrobogott mellette. Nyilván elege volt ebből a beszélgetésből.

Louis még sosem tapasztalta, hogy egy kollégája megunta volna a beszélgetést, és csak úgy otthagyta volna. Vonakodó csodálat támadt benne. Csodálat és egy ismerősebb érzés: a kéjvágy.

– Ugyan már, nem mehet el csak így. Még el sem mondtam, hogyan tudok segíteni.

Alex lelassította lépteit, és visszanézett a válla fölött.

– Szóval mégiscsak segíteni akar? Na, ez legalább kezdetnek jó. Most már visszamehet a háremébe, és eldöntheti, kit vesz feleségül.

– Ó, azt már eldöntöttem.

– Tényleg? – Alex meglepve fordult meg. – Szóval tényleg meg akarja tenni?

Alex kemény dió, mondta magának Louis. Normális esetben szívesen vállalt volna egy ilyen kihívást – túl gyakran találkozott olyan nőkkel, akik szó szerint rávetették magukat. Nem volt rá büszke, hogy gyakran gondolkodás nélkül engedett ezeknek a közeledéseknek, de ez megfelelt a Casanova-imázsának. Egy kemény dió általában jól jött volna, különösen, ha olyan csábító, mint az előtte álló nő, aki megpróbál küzdeni a köztük lévő vibrálás ellen.

De ez az eset nem „normális”.

És mindezt a Szivárványház miatt, amelyről ő évek óta nem hallott. Ma többet gondolkodott ezen, mint az elmúlt években összesen. Az anyjával töltött boldog idők minden más fájdalmas emlékével együtt a sötét mélységekbe száműzte az ilyen gondolatokat.

De mi haszna volt ebből az elfojtásból? Az anyja nincs többé, és még most, évekkel később sem kellene meglepődnie azon, hogy az apja megpróbálja eltörölni az örökségét.

Louis most először érzett késztetést, hogy megállítsa, és legalább egy részét megmentse annak, amit az anyja hátrahagyott. Azt mondta magának, hogy ennek a vágynak semmi köze az előtte álló gyönyörű nőhöz. Nem tudta megmagyarázni, miért töltötte el olyan élénkséggel, amikor Alexet a hospice-ról hallotta beszélni. Csak azt tudta, hogy nem áll készen arra, hogy feladja – és hogy lemondjon erről a nőről.

– Már döntöttem, de lehet, hogy szükségem lesz a segítségére – jelentette ki komolyan.

– Az én segítségemre?

– Igen. – Odasétált a lányhoz, és el kellett fojtania egy vigyort, amikor látta, hogy izgatottan végigfuttatja a nyelvét telt ajkán. – Ugye nem gondolja, hogy könnyű lesz meggyőznöm egy potenciális apóst, hogy adja nekem a lánya kezét?

Minél közelebb ment a férfi, Alex annál jobban hátrahajolt a felsőtestével. De a lába nem mozdult – mintha a feje azt mondaná neki, hogy menjen biztonságba, miközben a teste teljesen más nyelven beszél.

Louis ismerte az érzést.

– Jaj, ne már – nevetett a lány. – Ugye nem akarja elhitetni velem, hogy képes egy ilyen gáláns gesztusra?

– Miért ne lennék?

– Mert maga… olyan, amilyen.

– Örülök, hogy észrevette. – Louis egy közömbös vállrándítással témát váltott: – Ugye tudod, hogy minél jobban hátradől, annál jobban felém tolja a csípőjét? Hívogatóan tolja felém, szinte azt mondhatni.

A lány szemei tágra nyíltak, és hátralépett egyet, ahogy a férfi számított rá. Ez ideális alkalmat adott neki, hogy előrehajoljon, és karon fogva megállítsa az esését.

– Direkt csinálta – mondta Alex mogorván, de nem lökte el a karját.

Louis vágya fokozódott.

– Egyszerűen nem tehetek mást – mondta elnyújtva, és ez a mondat veszélyesen közel állt az igazsághoz.

Észrevette, hogy a lány nyakán szapora a pulzus, és a bőre kipirult a vágytól. Előrehajolt, Alex pedig önkéntelenül hátrált még egy lépést, és a korlátnak ütközött. Louis a korlátra tette a kezét, a lány két oldalán. Alex csapdába esett.

– Mit csinál? – suttogta.

– Csak gondoskodom róla, hogy ne tudjon megint elszökni.

– Nem szököm el.

Hallotta a vágyat a lány rekedtes hangjában. Sokszor hallotta már ezt a kéjes felhangot, de még soha nem izgatta fel ennyire. Úgy érezte magát, mint egy tinédzser, akinek megbolondultak a hormonjai.

– Pedig tudja, milyen hírem van. Olyan gyorsan kellene elmenekülnie előlem, ahogy csak tud.

– Igen, nagyon is tudom, milyen a híre – felelte Alex. – De jelenleg maga az egyetlen, aki segíthet megállítani az apját.

Louis hirtelen ellökte magát a korláttól, és színpadias kézmozdulattal elengedte Alexet. Amikor a lány nem tett semmilyen mozdulatot a távozásra, belül ujjongott.

– Nohát akkor, dr. Vardy, mit szól ehhez? – A férfi arcán csibészes vigyor jelent meg. – Hozzám jön feleségül, és gondoskodik róla, hogy apám ne követhessen el több gaztettet?

3. FEJEZET

– Rám csipogott valaki? – Louis berohant az előkészítő szobába, és egy pillantásra rájött, hogy mi folyik itt.

– Igen, én. Anafilaxiás reakció gyanúja az egyik betegénél. – Alex válasza gyorsan, de nyugodtan érkezett. Aztán azonnal visszafordította figyelmét a női betegre, és így szólt az altatóorvoshoz: – Freddie, felteszünk infúziót. Kezdje nyolc milligramm dexametazonnal és egy tized milligramm adrenalinnal.

– Mi történt? – Louis tett néhány lépést felé.

Meglepetésére a férfi nem avatkozott közbe, hanem csendben megvárta, amíg ő megadja a csapatának a rövid utasításokat.