részlet

CORVINA

© Éditions du Seuil, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Thomas Piketty: Une brève histoire de l’égalité,

Éditions du Seuil, Paris, 2021

Hungarian translation© Fáber András, 2024

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

Szaklektor: Dr. Pogátsa Zoltán

ISBN 978 963 13 6985 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Új gazdaság- és társadalomtörténet

Lázadások az igazságtalanság ellen, az igazságos intézmények kialakulása

Az erőviszonyok és határaik

1. Haladás az egyenlőség felé: az első jelzések

Az emberi fejlődés: a mindenkire kiterjedő oktatás- és egészségügy

A világ népessége és az átlagjövedelem: a növekedés határai

Politikai kérdés, hogy milyen társadalmi-gazdasági mutatókat választunk

Legyen sokféle társadalmi és környezeti mutató!

Nem érhető el tartós fejlődés az egyenlőtlenségek felmérése nélkül

2. A hatalom és a tulajdon lassú decentralizálódása

A tulajdon koncentrálódásának alakulása a XVIII. század óta

A tulajdon és a hatalom: egy maroknyi jog

Birtokolni a termelőeszközöket, a lakást, az államot, a világ többi részét

Arról, hogy milyen nehezen tör felszínre a tulajdonos középosztály

Hosszú menetelés a jövedelmek nagyobb egyenlősége felé vezető úton

3. A rabszolgatartás és a gyarmatosítás öröksége

Ipari forradalom, gyarmatosítás és ökológia

Amiből a nagy divergencia ered: az európai katonai uralom

A gyapotbirodalom: hogyan vették ellenőrzés alá a világ textiliparát

Protekcionizmus, centrum-periféria és világrendszer-elméletek

Provinciálissá tenni Európát, és újra átgondolni, miben különlegesek a nyugati országok

Gazdaság- és társadalomtörténet, az állam létrehozásának története

4. A kártérítés(ek) kérdése

A rabszolgaság vége: csak a tulajdonosok kaptak kárpótlást

A francia államnak kell-e visszafizetnie Haiti adósságát?

A rabszolgaság eltörlése miatt 1833-ban és 1848-ban kifizetett brit és francia kárpótlások

Egyesült Államok: egy rabszolgatartó köztársaság hosszú menetelése

A rabszolgatartás utáni gyarmatosítás és a kényszermunka kérdése

Franciaország: egy gyarmattartó köztársaság, amely nem tudja magáról, hogy micsoda

A kártérítések kérdése: újra átgondolni az igazságosságot nemzetek feletti léptékben

5. Forradalmak, helyzetek és osztályok

Vége a helyzetből fakadó előjogoknak és egyenlőtlenségeknek?

A kényszermunkától és a félkényszermunkától való megszabadulás hosszú és rögös útja

Svédország 1900-ban: egy ember, száz szavazat

Az előjogok átváltozása: a pénz demokráciája

A cenzusalapú szavazás tovább élése: a gazdasági plutokrácia

Részvételi szocializmus és hatalommegosztás

6. A „nagy újraelosztás”, 1914–1980

A jóléti állam kitalálása: közoktatás, egészségügy, társadalombiztosítás

Az adóztató állam második előretörése: az antropológiai forradalom

A progresszív örökösödési és jövedelemadó kitalálása

Valódi progresszivitás és társadalmi szerződés: az adózással való egyetértés kérdése

A progresszív adó mint az adózás előtti egyenlőtlenségek csökkentésére is alkalmas eszköz

A gyarmati aktívumok és az államadósságok felszámolása

Az államadósságok leírásának köszönhetően Európa újjáépült

7. Demokrácia, szocializmus és progresszív adózás

Az egyenlőség határai: a tulajdon hiperkoncentrálódása

Jóléti állam és progresszív adózás: a kapitalizmus rendszerszintű átalakulása

A tulajdon és a szocializmus: a decentralizáció kérdése

Egy demokratikus, önigazgató és decentralizált szocializmus felé

A tőke szabad mozgása: az új cenzushatalom

8. Igazi egyenlőséget a megkülönböztetésekkel szemben!

Az egyenlőség a közoktatásban: mindig kinyilvánították, de sohasem valósult meg

Társadalmi alapokra épülő pozitív diszkriminációt!

A patriarchátus és a termelés-központúság tovább élése

Leküzdeni a megkülönböztetéseket az identitások bebetonozása nélkül

Összeegyeztetni a társadalmi egyenlőséget és a vagyonok újraelosztását

Felmérni a rasszizmust: az etnikai és a faji kategóriák kérdése

A vallási semlegesség és az állam világi jellege, képmutatóan, rendes francia módon

9. Kikeveredni a neokolonializmusból

A „harminc dicsőséges év” és a Dél: meddig terjeszkedhet a jóléti-nemzeti állam?

A neokolonializmus, a kereskedelem liberalizálása és az adóparadicsomok

A nemzetközi segélyek és a klímapolitikák csalóka látszata

Jogok a szegény országok számára: kilábalni a centrum-periféria logikából

A jóléti-nemzeti államtól a jóléti-föderális államig

A jóléti és demokratikus föderalizmus a cél

10. A demokratikus, ökológiai és vegyes szocializmus felé

A változás erői: a globális felmelegedés és az ideológiák harca

A kínai szocializmus: egy tökéletes digitális diktatúra törékenysége

A kapitalizmusok háborújától a szocializmusok csatájáig

Megment-e bennünket a pénz?

Egy univerzalista szuverenizmusért

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

„Ön érdekes dolgokat ír, de nem tudná mindezt rövidebben megírni, úgy, hogy én is el tudjam mondani a barátaimnak meg a családomnak?”

Ez a kis könyv részben válasz erre a kérésre, amit rendszeresen feltesznek az olvasók, ha találkozom velük. Az elmúlt húsz év során három ezeroldalas könyvet írtam az egyenlőtlenség történetéről: Les Hauts revenus en France au XXe siècle (Grasset, 2001), Le Capital au XXIe siècle (Seuil, 2013; magyarul: A tőke a 21. században. Fordította Balogh-Sárközy Zsuzsanna. Kossuth Kiadó, Budapest, 2015), illetve Capital et idéologie (Seuil, 2019). Ráadásul mindegyik a tényeket időrendben és egyidejűségükben összehasonlító, széles körű nemzetközi kutatási programon alapult, amik alapján több összefoglaló jelentés és beszámoló jelent meg nyomtatásban, és ezek nyomán dolgozták ki a World Inequality Database-t (Adatbázis a világban fennálló egyenlőtlenségekről).1

Akkora dokumentáció jött így létre, hogy még a legelszántabb állampolgárnak is inába száll tőle a bátorsága. Ideje volt hát, hogy rövidebben összefoglaljuk. A továbbiakban a tömörítés eredménye következik.

Ugyanakkor ez a könyvecske nem éri be azzal, hogy rövid összefoglalását adja a fenti kutatások alapján levont főbb következtetéseknek. Abban az erős meggyőződésben, amire kutatásaim során jutottam, az összes vitát ismertetve, amelyek az elmúlt évek során ezekről a kérdésekről folytak, arra vállalkoztam, hogy új összefüggésben mutassam be az egyenlőség történetét. Úgy látom ugyanis, hogy az egyenlőségért folytatott küzdelem egy régóta tartó és a XXI. században tovább folytatódó hosszú menetelés során fogja elérni a célját, feltéve, hogy mindannyian nekilátunk, és végre szakítunk azokkal az identitás és a hovatartozás kérdése körül folyó megosztó vitákkal, amelyek nagyon gyakran megakadályoznak bennünket az előbbre haladásban. A gazdasági kérdések túl fontosak ahhoz, hogy a velük való foglalkozást átengedjük a szakemberek és a vezetők nem túl népes rétegének. Az állampolgároknak újra el kell sajátítaniuk ezt a tudást, mert ismerete lényegesnek ígérkezik ahhoz, hogy sikerüljön átalakítaniuk a hatalmi viszonyokat. Persze közben abban is reménykedem, hogy az olvasók egy része előbb-utóbb kedvet kap a vastagabb könyvek tanulmányozásához (amikkel kapcsolatban sietek kijelenteni, hogy méretük ellenére egészen jól olvashatók!). Az itt következő rövid szöveget azonban akkor is elolvashatják, ha nem tudják, mi van a többi hasonló könyvben; egyúttal megragadom az alkalmat, hogy köszönetet mondjak mindazon olvasóknak, egyetemi hallgatóknak és hétköznapi embereknek, akik bátorítottak ebbeli igyekezetemben, és akiknek kérdései segítségemre voltak e kis kötet megírásában. Nekik ajánlom ezt a könyvet.

Bevezetés

Ebben a könyvben a társadalmi osztályok közötti egyenlőtlenségek összehasonlító története, pontosabban szólva az egyenlőség története van leírva, különös tekintettel arra, mint majd látni fogjuk, hogy létezik egy hosszú távú mozgás, amely a történelem folyamán a kisebb társadalmi, gazdasági és politikai egyenlőségtől a nagyobb egyenlőség felé tart.

Ez a történelem azonban távolról sem békés, és még annál is kevésbé halad egyenes vonalban. A forrongások és a forradalmak, a társadalmi küzdelmek és a különféle válságok központi szerepet játszanak az egyenlőség történetében. E történet folyamán időnként visszaesés tapasztalható, amit gyakran a befelé fordulás, az önazonosságba kapaszkodás jelensége is kísér.

Ugyanakkor, legalábbis a XVIII. század vége óta, létezik egy történelmi elmozdulás az egyenlőség felé. A 2020-as évek elejének világában, bármennyire igazságtalannak is hasson, magasabb fokot ért el az egyenlőség, mint amekkora az 1950 vagy az 1900 körüli társadalmat jellemezte, amelyek viszont számos vonatkozásban nagyobb egyenlőséget nyújtottak, mint az 1850-es vagy az 1780-as évek társadalma. A voltaképpeni haladás mértéke időszakonként változik, és attól is függ, hogy a különböző társadalmi osztályok közötti egyenlőtlenségeket a jogállás, a termelőeszközök tulajdonlása, a jövedelmi viszonyok vagy a megszerzett diplomák szintje, a nemi, a nemzeti vagy éppen az etnikai csoporthoz tartozás szempontjából vizsgáljuk-e. Nos, ezek itt és most mind érdekelnek bennünket. Hosszú távon azonban azonos eredményt kapunk, függetlenül attól, hogy melyik sajátosságot vizsgáltuk. Az 1780 és 2020 közötti időszakban a változások iránya egyfelé mutat: nagyobb egyenlőség jött létre a Földön létező régiók és társadalmak túlnyomó többségében, sőt bizonyos mértékig még világméretekben is, akár a jogállás, akár a tulajdon- és a jövedelmi viszonyok szempontjából, de akkor is ugyanaz lesz az eredmény, ha a nemi vagy a faji hovatartozás szerint vizsgáljuk a helyzetet. Ez az egyenlőség felé haladás az 1980 és 2020 közötti időszakban is tovább folytatódott. A szóban forgó időszak bonyolultabb és ellentmondásosabb volt annál, mint ahogyan olykor gondoljuk, már amennyiben hajlandók vagyunk világméretű és sokdimenziós távlatban szemlélni az egyenlőtlenségek kérdését.

Az egyenlőség irányába való tartós haladás igazából a XVIII. század vége óta mondható valóságosnak, noha ugyanakkor meglehetősen korlátozott volt az elterjedése. Látni fogjuk, hogy a különböző egyenlőtlenségek továbbra is előkelő és egyúttal jogosulatlan helyeket foglalnak el mindegyik viszonyítási szempontból (jogállás, tulajdon, hatalom, jövedelem, nem, származás stb.), hatásuk ráadásul gyakran együttesen, egymást erősítve jelentkezik. Ha tehát azt állítjuk, hogy a világ az egyenlőség felé halad, ez egyáltalán nem azt jelenti, hogy kitűzhetjük a győzelmi zászlót. Épp ellenkezőleg! Inkább annyit jelent, hogy szilárd történelmi alapokról folytathatjuk tovább a harcot. Ha tüzetesebben vesszük szemügyre, valójában hogyan formálódott ez a haladás az egyenlőség felé, akkor értékes tanulságokat vonhatunk le a jövőre nézve: jobban megérthetjük, milyen küzdelmek és nekibuzdulások, milyen intézményes rendelkezések, illetve milyen jogi, társadalmi, adóügyi, oktatási és választási rendszerek tették lehetővé, hogy az egyenlőség hosszú időn át a valóság birodalmába tartozzon. Ám az igazságos intézményekre vonatkozó ismereteknek ezt az elsajátítási folyamatát sajnálatos módon hátráltatta a történelmi feledékenység, az értelmiségi nacionalizmus és a tudományok elkülönülése egymástól. Ahhoz, hogy követni tudjuk, miként haladt tovább az emberiség az egyenlőség felé, sürgősen vissza kell mennünk a történelemben, egyúttal át kell lépnünk a nemzetek és a tudományágak közötti határvonalakon. Ez a könyv egyszerre igyekszik eligazítani az olvasót a történelemben és a társadalomtudományokban, és azontúl, hogy derűlátó a jövőt illetően, mozgósítóan is kíván hatni az állampolgárokra.

Új gazdaság- és társadalomtörténet

Először is azért lehet ma megírni Az egyenlőség rövid története című könyvet, mert az elmúlt három évtizedben számos olyan nemzetközi kiadvány látott napvilágot, amelyek alapvetően megváltoztatták a gazdaságtörténeti és társadalomtudományi kutatásokat. A továbbiak során egyebek között arra a számos nemzetközi munkára fogok támaszkodni, amelyek ténylegesen világméretű távlatokba helyezték a kapitalizmus és az ipari forradalom történetét. Így például egy olyan, 2000-ben megjelent könyvre, amit Kenneth Pomeranz2 írt arról a „nagy különbségről”, amely Európa és Kína között állt fenn a XVIII–XIX. század folyamán. Nos, ez a mű valószínűleg a legfontosabb és legnagyobb hatású könyv, amit a világgazdaságról írtak azóta, hogy 1979-ben megjelent Fernand Braudeltől a Civilisation matérielle, économie et capitalisme, illetve Immanuel Wallerstein műve a „világrendszer-elméletekről”.3 Pomeranz úgy látja, hogy a nyugati ipari kapitalizmus szorosan össze van fonódva a nemzetközi munkamegosztást és a természeti erőforrások gátlástalan kiaknázását szolgáló rendszerekkel, illetve a földgolyó többi részén a gyarmati uralom fenntartását az európai hatalmak által biztosító katonai erővel. A későbbi publikációk – egyebek között Prasannan Parthasarathi, illetve Sven Beckert vagy „a kapitalizmus mai történetének” vizsgálatára nemrég alakult mozgalom4 kutatásai – nagymértékben igazolták ezt a következtetést. Általánosabban szólva: a gyarmatbirodalmakra, valamint a rabszolgaság történetére, illetve a világtörténelemnek e kérdésekkel kapcsolatos eseményeire vonatkozó kutatások rengeteget fejlődtek az utóbbi húsz-harminc évben, úgyhogy igen hangsúlyozottan kívánok támaszkodni ezekre. Elsősorban Frederick Cooper, Catherine Hall, Or Rosenboim, Emmanuelle Saada, Pierre Singaravélou, Sanjay Subrahmanyam, Alessandro Stanziani és mások eredményei voltak segítségemre elméletem kifejtésében.5 Könyvem megírásához ihletet merítettem továbbá a népi történelemmel és a küzdelmek történetével foglalkozó kutatásokból, amik nemrég lendültek fel újra.6

Az egyenlőség rövid történetét nem lehetett volna megírni, ha nem következik be a történelem folyamán az a fejlődés, ami az anyagi javaknak a társadalmi osztályok közötti elosztása terén jött létre. E kutatási területnek is a múlt ködébe nyúlik vissza a története. Minden társadalomban kitermelődtek ismeretek és elemzések azzal kapcsolatban, hogy milyen valóságos, feltételezett vagy éppen kívánatos különbségek lehetnek az anyagi javak birtoklása terén, legalábbis Az állam vagy a Törvények megírása óta (amikor Platón azt ajánlotta, hogy ezek a különbségek ne haladják meg a négyszeres arányt). A XVIII. században Jean-Jacques Rousseau azt magyarázta, hogy a magántulajdon feltalálása és mértéktelen felhalmozása okozta az egyenlőtlenséget és a viszálykodást az emberek között. Mindazonáltal be kellett következnie az ipari forradalomnak ahhoz, hogy valódi adatokat lehessen szerezni a munkások bérezéséről és életfeltételeiről, és új források álljanak a kutatók rendelkezésére az emberek jövedelmi és tulajdonviszonyairól, meg az ezekből származó hasznáról. A XIX. században Karl Marx a lehető legjobb módon próbálta meg felhasználni a korabeli brit társadalomban hozzáférhető, a pénzügyekre és az örökösödésre vonatkozó adatokat, noha a rendelkezésére álló eszközök és anyagok korlátozottak voltak.7

A XX. században rendszerszerűbbé váltak a kutatások ezekről a kérdésekről. A kutatók nagy ütemben kezdték el gyűjteni az adatokat az árakról és a fizetésekről, a földjáradékról és a nyereségről, a földek örökléséről és a parcellákról. Ernest Labrousse 1933-ban jelentette meg Esquisse du mouvement des prix et des revenus en France au XVIIIe siècle (Vázlat az árak és a jövedelmek alakulásáról a XVIII. századi Franciaországban) című monumentális művét. Ebben nyilvánvalóvá tette, hogy a francia forradalmat megelőző évtized során hogyan szakadt el a mezőgazdaságban dolgozók bére a búza árától meg a földjáradéktól, és hogy ráadásul mindez erős demográfiai nyomás körülményei között történt. Anélkül hogy ebben látnánk a forradalom egyetlen okát, nyilvánvalónak látszik, hogy ez a körülmény tovább növelte az arisztokrácia és az akkori rezsim már amúgy is fokozódó népszerűtlenségét.8 Könyvükben, amelyet Jean Bouvier és szerzőtársai 1965-ben adtak ki, Le Mouvement du profit en France au XIXe siècle címmel, már jóformán az első soroktól kezdve ismertetik azt a programot, amellyel azonosulni tudnak: „Mindaddig, amíg a mai társadalom osztályainak jövedelme nem képezheti tudományos kutatás tárgyát, hiábavalónak látszik minden abbeli igyekezet, hogy bárki nekiálljon megírni a gazdaság és a társadalom elfogadható történetét.”9

Ez az új gazdaság- és társadalomtörténet, amelyet az Annales-iskolának szoktak tulajdonítani, és amelynek 1930-tól és 1980-ig rendkívül nagy befolyása volt a franciaországi tudományos kutatásokra, egyáltalán nem mellőzte a tulajdonviszonyok rendszerszerű tanulmányozását. Marc Bloch már 1931-ben megjelentette mértékadó tanulmányát a középkori és a modern mezőgazdasági rendszerek különböző típusairól.10 Aztán 1973-ban Adeline Daumard közreadta a XIX. századi francia levéltárakban őrzött örökösödési iratokra vonatkozó kutatások eredményeit.11 1980 körül a nagy lendület kissé megtört lelassult, mégis maradandó hatással volt a társadalomtudományi kutatások során alkalmazott módszertani eljárásokra. Úgyhogy az elmúlt évszázad során igen sok történész, szociológus és közgazdász – mint például François Simiand vagy Christian Baudelot, Emmanuel Le Roy Ladurie vagy Gilles Postel-Vinay – adott közre nagy számban a bérekről és az árakról, a dézsmáról és a tulajdonról szóló történelmi munkákat.12

Ezzel egyidejűleg a brit és az egyesült államokbeli történészek és közgazdászok is alaposan előkészítették a terepet a vagyonmegoszlás történetének megírásához. Simon Kuznets például 1953-ban összevetette az első országos számadatokat (kiszámításukban az 1930-as években bekövetkezett nagy megrázkódtatás, a gazdasági válság lezajlása után ő maga is részt vett) a szövetségi jövedelemadóból kinyert adatokkal (ezt az adónemet – hosszú ideig tartó politikai és alkotmányjogi csatározás után – 1913-ban vezették be), és ebből következtetett arra, hogyan alakult a magas jövedelmek részaránya a nemzeti jövedelemben.13 A tanulmány mindössze egyetlen állammal (az Egyesült Államokkal) foglalkozott, és egy viszonylag rövid (1913-tól 1948-ig terjedő) időszakot vizsgált, de miután az első ilyen jellegű tanulmány volt, nagy feltűnést keltett. Robert Lampman 1962-ben ugyanezt a módszert alkalmazta az örökségekre kivetett szövetségi adóval kapcsolatban.14 Tony Atkinson 1978-ban továbbfejlesztette ezt az elemzést, a brit örökösödési forrásokat vizsgálva.15 Ha egy kissé visszafelé haladunk az időben, láthatjuk, hogy Alice Hanson Jones 1977-ben közreadta az egyesült államokbeli halálozások adataira vonatkozó széles körű kutatás adatait a gyarmati időszakról.16 Majd pedig a 2000-es évek elején – az összes korábbi eredményt felhasználva – egy új történelmi kutatási program kezdődött a jövedelmekkel és a vagyonokkal kapcsolatban. Abban a szerencsében volt részem, hogy ez utóbbiban én is részt vehettem, és így részesülhettem a legtöbb kutató – többek között Tony Atkinson, Facundo Alvaredo, Lucas Chancel, Emmanuel Saez és Gabriel Zucman – meghatározó támogatásában.17

Az előbbiekben említett kutatásokkal összehasonlítva elmondható, hogy ennek az „új hullámnak” kivételesen fejlett műszaki eszközök állnak rendelkezésére. Labrousse, Daumard vagy Kuznets az 1930 és 1980 közötti időszakban csaknem kizárólag kézírással, kartonok segítségével tudták feldolgozni kutatásaik eredményét. Akkor még minden egyes adatgyűjtés, minden egyes eredményeket bemutató táblázat jelentős technikai erőfeszítést igényelt, olyannyira, hogy olykor a kutatónak már nem is maradt elég energiája arra, hogy történeti szempontból értelmezze a feltüntetett adatokat, hogy más forrásokat is bevonjon a vizsgálatba, vagy hogy kritikai elemzésnek vessen alá egyes kategóriákat, ami kétségkívül meggyengítette a kutatás történeti áttekintését, ami így túl „szeriálisnak” bizonyult (vagyis a kutatás – túlontúl szigorúan – jóformán csak az olyan történelmi adatsorok összehasonlítására szorítkozott, amelyeket időben és térben össze lehetett hasonlítani egymással, ami kétségkívül a tudományos kutatás egyik szükséges feltétele, de semmiképpen nem elégséges ahhoz, hogy akár a legcsekélyebb előrehaladást lehessen tőle remélni társadalomtudományi vonatkozásban). A kutatásnak ezen első hullámai során gyűjtött források egyébiránt csak kevés nyomot hagytak, ami megnehezítette nemcsak minden lehetséges későbbi felhasználásukat, hanem bármiféle összesítés alkalmazását is.

A számítástechnika 2000 óta bekövetkezett fejlődése viszont már azt is lehetővé tette, hogy a kutatók hosszabb időszakokra és a korábbinál jóval több országra terjesszék ki az elemzést. Az új kutatási programhoz létrehozott World Inequality Database (WID.world) (magyarul kb. Az egyenlőtlenség egész világra kiterjedő adatbázisa) 2021-ben valóban már – minden földrészt felölelően – mintegy 100 kutatónak több mint 80 országra kiterjedő összesített erőfeszítéseit tartalmazza. Egyebek között adatokat sorol fel arról, hogyan alakultak világszerte a jövedelmek és a vagyonok – egyes esetekben a XVIII. és a XIX. századtól kezdve egészen a XXI. század első évtizedeiig.18 Ez a nagyobb időbeli távlat, ami több egybevetésre nyújt módot, azt is lehetővé tette, hogy megsokszorozzuk az összehasonlításokat, és jelentős haladást érjünk el a megfigyelt jelenségek társadalmi, gazdasági és politikai értelmezésében. Engem ez a közösen végzett munka arra késztetett, hogy 2013-ban, majd 2019-ben egy-egy könyvet adjak közre, amelyekben kezdeti javaslatokat tettem a vagyonmegoszlás múltbeli alakulásának értelmezésére. Ezek a művek is hozzájárultak a felvetett kérdésekről folyó nyilvános vitákhoz.19 Az újabb kutatások során, amelyekre Amory Gethin és Clara Martinez-Toledano társaságában vállalkoztam, Seymour Lipset és Stein Rokkan20 politológusoknak az 1960-as években megkezdett kutatásai nyomán fogtunk hozzá a társadalmi egyenlőtlenségek és az eltérő politikai álláspontok jellege terén bekövetkezett változások tanulmányozásához. És noha e kutatások lehetővé tettek bizonyos előrehaladást, azt azért le kell szögezni, hogy bőven van még teendőnk a források és a szakterületek egybevetése terén mindaddig, amíg nem leszünk képesek kielégítően elemezni azokat a képviseleteket és intézményeket, mozgósításokat és küzdelmeket, stratégiákat és szereplőket, akik és amik közreműködtek a feltárt átalakulásokban.

Általánosabban szólva azért is lehet ma megírni egy ilyen könyvet, mint amilyen Az egyenlőség rövid története, mert rengeteg olyan társadalomtudományi munka készült a legkülönbözőbb módszerekkel szerint, amelyek nagymértékben gazdagították ismereteinket a felvetődött kérdésekkel kapcsolatban. Ez leginkább azért vált lehetővé, mert néhány év óta tapasztaljuk, hogy feltűnt a társadalomtudományban az interdiszciplináris kutatók és kutatások egy új nemzedéke, akik és amik – a történettudomány, a közgazdaságtan, a szociológia, a jogtudomány, az antropológia és a politikatudomány határterületeire merészkedve – máris megújították a gondolkodást az egyenlőség és az egyenlőtlenség társadalomtörténeti dinamikájáról. Azokra a kutatásokra gondolok itt, amelyeket Nicolas Barreyre, Tithi Bhattacharya, Erik Bengtsson, Asma Benhenda, Marlène Benquet, Céline Bessière, Rafe Blaufarb, Julia Cagé, Denis Cogneau, Nicolas Delalande, Isabelle Ferreras, Nancy Fraser, Sibylle Gollac, Yajna Govind, David Graeber, Julien Grenet, Stéphanie Hennette, Camille Herlin-Giret, Élise Huillery, Stephanie Kelton, Alexandra Killewald, Claire Lemercier, Noam Maggor, Dominique Méda, Éric Monnet, Ewan McGaughey, Pap Ndiaye, Martin O’Neill, Hélène Périvier, Fabian Pfeffer, Katharina Pistor, Patrick Simon, Alexis Spire, Pavlina Tcherneva, Samuel Weeks, Madeline Woker, Shoshana Zuboff és még sokan mások folytatnak, akiket itt most nem tudok megemlíteni név szerint, és akikre majd a megfelelő helyen hivatkozom.21

Lázadások az igazságtalanság ellen, az igazságos intézmények kialakulása

Nos, milyen főbb következtetésekre juthatunk ezen új társadalom- és gazdaságtörténet révén? Közülük a legnyilvánvalóbb kétségkívül az, hogy az egyenlőtlenség leginkább társadalmi, történelmi és gazdasági képződmény. Másképp fogalmazva: a gazdasági vagy a technológiai fejlettség azonos szintjéhez a tulajdonviszonyok vagy a határőrizet, a társadalmi vagy a politikai rendszer, az adóztatás és az oktatásügy igen sok válfaja tartozik. Az ezekkel kapcsolatos döntések politikai jellegűek. Attól függenek, hogy milyenek az adott országban fennálló erőviszonyok a különböző társadalmi csoportok és világszemléletek között, és különböző társadalmakban vagy időszakokban az egyenlőtlenség rendkívül sokféle szintjéhez vezethetnek. A történelem során minden vagyon gyűjtőfolyamat révén jön létre: mindegyik függ a nemzetközi munkamegosztástól, a Föld bolygón található természeti erőforrásoktól, valamint azoktól az ismeretektől, amelyeket az emberiség az idők kezdete óta felhalmozott. Az emberi társadalmak szakadatlanul rendszabályokat állítanak fel és intézményeket hoznak létre azért, hogy önmagukat felépítsék, azért, hogy döntsenek, kik hogyan osztozhatnak a vagyonokon és a hatalmon, de ilyenkor mindig politikai és megmásítható döntéseket hoznak.

A második tanulság az, hogy a XVIII. század vége óta létezik egy hosszú távú elmozdulás az egyenlőség irányában. Ez a haladás az egyenlőség felé az igazságtalanság elleni küzdelmek és lázadások eredményeként jött létre, amik lehetővé tették az erőviszonyok megváltoztatását és az uralkodó osztályok által fenntartott intézmények megdöntését, amiket azok azért támogattak, hogy az egyenlőtlenséget saját hasznukra fordítsák, és helyettük új és a többség számára igazságosabb, felszabadító társadalmi, gazdasági és politikai intézményeket hozzanak létre. Általánosságban elmondható, hogy az egyenlőtlenségen alapuló társadalmi rendszerek története során a legalapvetőbb változások mindig széles körű társadalmi konfliktusok és politikai válságok nyomán következtek be. Így az 1788–1789-ben lezajlott parasztlázadások és a francia forradalom eseményei vezettek a nemesi kiváltságok eltörléséhez. Ugyanígy 1791-ben az Atlanti-óceán térségében nem a párizsi szalonokban folytatott csendes viták nyomán, hanem a Saint-Domingue-on lezajlott rabszolgalázadás eredményeként megkezdődött a rabszolgatartó rendszer hanyatlása. A XX. század folyamán a szociális és szakszervezeti jellegű mozgósítások fontos szerepet játszottak a tőke és a munka közti új erőviszonyok létrejöttében és az egyenlőtlenség csökkentésében. A két világháborút is magyarázhatjuk úgy, hogy mindkettő a társadalmi feszültségek és az 1914 előtti tűrhetetlen egyenlőtlenség által okozott ellentétek következtében tört ki. 1865-ben az Egyesült Államokban gyilkos polgárháborúra volt szükség, hogy véget vessenek a rabszolgatartó rendszernek. Egy évszázaddal később, 1965-ben az afroamerikai kisebbség igen erőteljes mozgósítása útján sikerült elérni az akkori rendszer által törvényesnek tartott faji megkülönböztetés felszámolását (anélkül, hogy véget vetett volna az illegális megkülönböztetésnek, ami még ma is létezik). Hosszan sorolhatnánk tovább a példákat: az 1950-es és 1960-as években a függetlenségi háborúk központi szerepet játszottak az európai országok által fenntartott gyarmati rendszer felszámolásában; több évtizeden át tartottak a lázongások és a mozgósítások, míg végül 1994-ben véget lehetett vetni a dél-afrikai apartheid rendszernek, és így tovább.

A forradalmakon, háborúkon és lázadásokon túl a gazdasági és pénzügyi válságok gyakran a fordulópont szerepét töltik be, ahol kikristályosodnak a társadalmi konfliktusok, és új helyzetbe rendeződnek az erőviszonyok. Az 1930-as évek válsága központi szerepet játszott abban, hogy sikerült a gazdasági liberalizmust hosszú időre megfosztani legitimitásától, és egyszersmind az állami beavatkozás új formáit szentesíteni. Időben jóval közelebb esett hozzánk 2008-ban a pénzügyi válság és 2020–2021-ben a járvány okozta válság, amelyek azon nyomban elkezdtek megváltoztatni néhány, valamivel korábban még megváltoztathatatlannak vélt bizonyosságot, például azt, hogy mekkora legyen az államadósság még elfogadható szintje, vagy azt, hogy milyen szerepet kell játszaniuk a központi bankoknak. Inkább helyi jellegűnek számított, ugyanakkor jelentős esemény volt 2018-ban Franciaországban a „sárga mellényesek” lázadása, aminek következtében a kormány lemondott arról a tervéről, hogy nagyobb összegű szén-dioxid-adókat akarjon bevezetni, ami kiváltképpen egyenlőségellenes lett volna. A 2020-as évek elején a Black Lives Matter, #MeToo és Fridays for Future elnevezésű mozgalmak nagy hatást fejtettek ki azáltal, hogy határokon és nemzedékeken túlmenően is képesek voltak sokakat mozgósítani faji, nemi és az éghajlatváltozást érintő kérdésekben. Ha figyelembe vesszük a jelenlegi rendszer társadalmi és környezeti ellentmondásait, akkor valószínűnek látszik, hogy a konfliktusok és a válságok a jövőben továbbra is központi szerepet fognak játszani, bár azt azért nem tudjuk megmondani, hogy pontosan milyen körülmények között. Ez a történet nem holnap ér véget. Az egyenlőség eléréséhez még nagyon hosszú utat kell megtenni, különösen úgy, hogy ebben a világban a legszegényebbek (főképp a legszegényebb országokban élő legszegényebb emberek) arra készülnek, hogy egyre nagyobb mértékben kell elviselniük azokat az éghajlati és környezeti ártalmakat, amelyeknek a leggazdagabbak életmódja miatt lesznek kitéve.

Ugyanakkor fontos, hogy egy másik történelmi leckét is hangsúlyozzunk: azt, hogy a küzdelmek és az erőviszonyok önmagukban nem elegendők. Szükséges feltételei annak, hogy el lehessen söpörni az egyenlőtlenséget támogató intézményeket és azokat, akik a hatalmat gyakorolják, de azt sajnos senki sem tudja előre szavatolni, hogy az új intézmények és az új hatalmasok, akik majd elődeik helyére lépnek, mindig olyan egyenlőségpárti és felszabadító módon fognak viselkedni, mint ahogyan a többiek remélték.

Ennek egészen egyszerű oka van. Könnyű dolgunk van, ha megbélyegezzük a hatalmon lévő intézmények és kormányok egyenlőtlenségeket támogató vagy elnyomó jellegét, de az már keményebb dió, ha egyetértésre próbálunk jutni abban, hogyan hozzunk létre olyan alternatív intézményeket, amelyek valóban elősegítik a társadalmi, gazdasági és politikai egyenlőség felé való előrehaladást, ráadásul úgy, hogy egyúttal tiszteletben tartsák az egyének jogait és mindenki jogát a különbözőségre. Távolról sem lehetetlen ezt a feladatot megoldani, de ahhoz, hogy sikerüljön, az is szükségeltetik, hogy elfogadjuk: ez bizony aligha fog menni tanácskozás, a szempontok ütköztetése, decentralizálás, engedmények és kísérletezések nélkül. Ráadásul azt is igényli ez a módszer, hogy elfogadjuk: tanulhatunk abból, hogy mások a történelem során milyen utakat választottak és milyen tapasztalatokat szereztek, főleg pedig abból, hogy nincs a priori tudásunk mindenről, ami egy igazságos intézményhez szükséges, tehát ennek tudatában kell a kérdést megvitatnunk. Konkrétan: arra is rá fogunk jönni, hogy az egyenlőség felé haladás a XVIII. század végétől kezdve néhány specifikus intézményi eszközre támaszkodott, amelyeket ekként is kell tanulmányoznunk. Ezek: a törvény előtti egyenlőség; az általános titkos választójog és a parlamenti demokrácia; az ingyenes és kötelező iskolai oktatás; az általános, mindenkire kiterjedő egészségbiztosítás; a progresszív jövedelemadó; az öröklés és a tulajdon; a közös ügyvezetés és a szakszervezeti jogok; a sajtószabadság; a nemzetközi jog, és így tovább. Nos, ezen eszközök mindegyike a legkevésbé sem végleges és konszenzusos formában létezik, hanem jobban hasonlít valami bizonytalan, ingatag és ideiglenes megegyezésre, amit állandóan újra meg újra meg kell határozni; ami társadalmi konfliktusok, különleges mozgósítások, abbamaradt elágazások és különleges történelmi pillanatok folytán jön létre. Mindegyiknek rengeteg hiányossága van, ezért aztán állandóan újra kell őket gondolni, ki kell őket egészíteni és újakkal felváltani. A formális jogegyenlőség, abban a formában, ahogyan szinte mindenütt gyakorolják, nem zárja ki a hátrányos származási vagy nemi megkülönböztetést; a képviseleti demokrácia tökéletlen formája a politikai részvételnek; továbbra is mélységes egyenlőtlenségek vannak az oktatáshoz és az egészségügyi ellátáshoz való hozzájutásban; hazai és nemzetközi vonatkozásban egyaránt újra kell gondolni a progresszív jövedelemadót és az újraelosztást; a vállalati hatalommegosztás a kezdeteknél tart; azt a tényt, hogy a média csaknem teljes egészében néhány oligarcha tulajdonában van, aligha lehet a sajtószabadság legfejlettebb formájának tekinteni; az ellenőrizetlen, a társadalmi problémákra és az éghajlatváltozásra tekintettel nem lévő tőkemozgásokon alapuló nemzetközi jogrendszer pedig leginkább a leggazdagabbak nyereségét gyarapító neokolonializmus valamelyik válfajára emlékeztet stb.

Mármost akkor, ha a résztvevőknek továbbra is szándékukban áll felforgatni és újrafogalmazni a meglévő intézményeket, ehhez ugyanolyan válságok és erőviszonyok kellenek, mint a múltban, csakhogy ezeken kívül még új politikai programokra, valamint új intézmények létrehozását elősegítő tanulási, közös elsajátítási és mozgósítási folyamatokra is szükség lesz. Már maguk az előkészületek is sok vitát, előkészületet, ismeretátadást, tapasztalatcserét és szervezést igényelnek: pártokat és szakszervezeteket, iskolákat és könyveket, mozgékonyságot és összejöveteleket, és médiát. Ebben az együttesben természetesen a társadalomtudományoknak is meglesz a maguk szerepe. Ez jelentős szerep lesz ugyan, de nem szabad eltúlozni a fontosságát: a társadalmi kisajátítás folyamatai a legfontosabbak, ami mindenekelőtt a tömegszervezeteket érinti, amelyek formái maguk is újratervezésre szorulnak.

Az erőviszonyok és határaik

Röviden szólva két szimmetrikus buktatót kell majd itt elkerülni: ezek közül az egyik akkor keletkezik, ha elhanyagoljuk a küzdelmek és az erőviszonyok szerepét az egyenlőség történetében, a másik pedig, ellenkező irányban, akkor, ha ugyanezeket egekig magasztalva megfeledkezünk a politikai és intézményi célkitűzésekről, valamint az eszmék és az ideológiák szerepéről e célok megvalósítása során. A jelenlegi időszakban az elitek ellenállása (az államoknál gazdagabb, nemzetek feletti milliárdosokkal együtt) megkerülhetetlen valóság, legalábbis éppen annyira, mint amennyire az volt a francia forradalom idején. Ez csak akkor leküzdhető, ha válságok és feszültségek idején erőteljes közösségi mozgósítással lépnek majd fel ellene. Ugyanakkor viszont, ha netán azt képzelnénk, hogy önmagától is létrejöhet valami spontán egyetértés az igazságos és felszabadító intézmények megítélésében, vagyis hogy ezek létrehozásához nem kell semmi egyebet tenni, mint megtörni az elitek ellenállását, nos, akkor veszedelmes illúziót dédelgetnénk magunkban. Az olyan kérdések, mint a jóléti állam megszervezése, a progresszív adózás és a nemzetközi szerződések átdolgozása, a volt gyarmatok kártalanítása vagy éppen a hátrányos megkülönböztetések elleni küzdelem, mind annyira bonyolultak és olyan nagy hozzáértést igényelnek, hogy csak történelmi összefüggéseikben vizsgálva, ismeretek terjesztése, alapos megvitatása és a különböző nézetek szembesítése útján lehet őket megoldani. Ugyanazzal a társadalmi tapasztalattal kapcsolatban mindig fel fog merülni az ideológiai határozatlanság valamilyen formája, egyrészt azért, mert maga az osztály is többféle összetevőből, sok dimenzióból tevődik össze (társadalmi helyzet, tulajdon, jövedelem, diploma, nem, származás stb.), másrészt pedig azért, mert a felvetődött kérdések bonyolultsága nem teszi lehetővé, hogy az igazságos intézmények tárgyában pusztán anyagi érdekellentétek azonos következtetés levonásához vezessenek.

A szovjet kommunista rendszer (1917–1991) jelentős kísérlet volt: az elejétől a végéig tartó, és bizonyos mértékig meghatározó élménye volt a XX. századnak, és tökéletes illusztrációja ennek a két buktatónak. Egyrészt valóban az erőviszonyok és a heves szociális küzdelmek tették lehetővé, hogy a bolsevik forradalmárok a cári rendszert leváltva létrehozzák a világtörténelem első „proletárállamát”. Ez az állam eleinte jelentős sikereket ért el az oktatás, az egészségügy és az ipar területén, sőt hatékonyan közreműködött a nácizmus legyőzésében is. Egyáltalán nem biztos, hogy a vagyonos nyugati osztályok a Szovjetunió és a nemzetközi kommunista mozgalom által gyakorolt nyomás nélkül is rávehetők lettek volna a társadalombiztosítás és a progresszív adózás bevezetésére, a gyarmati rendszer felszámolására és az állampolgári jogok elfogadására. Másrészt éppen az erőviszonyok mindenekfelett való tisztelete – illetve az a bizonyosság, hogy a bolsevikok vannak birtokában az igazságos intézményekre vonatkozó végső igazságnak – vezetett a totalitárius rezsim közismert összeomlásához. Az intézményesen bevezetett eszközöket (egypártrendszer, bürokratikus központosítás, az állami tulajdon hegemóniája, a szövetkezeti tulajdon, a választások és a szakszervezetek elutasítása stb.) a polgári vagy szociáldemokrata intézményeknél emancipatívabbnak szánták. Mindez az elnyomásnak és a bebörtönzésnek olyan magas fokához vezetett, ami teljesen hiteltelenné tette ezt a rendszert, és végül a bukásához vezetett, úgy, hogy egyúttal előkészítette a hiperkapitalizmus új formájának a megjelenését. Így történt, hogy Oroszország, miután a XX. században az az ország volt, amely teljesen felszámolta a magántulajdont, a XXI. század elejére az oligarchák, a pénzügyi átláthatatlanság és az adóparadicsomok világközpontjává vált. Mindezen okokból közelebből szemügyre kell vennünk, hogyan jöttek létre ezek a különböző intézményes eszközök, továbbá tanulmányoznunk kell azokat az intézményeket is, amelyeket a kínai kommunista rendszer hozott létre, amelyek tartósabbnak bizonyulhatnak (és amelyek semmivel sem kevésbé elnyomó jellegűek, mint a korábbiak voltak).

Megpróbálom majd távol tartani magam ettől a két buktatótól: nem kell az erőviszonyokat se elhanyagolni, se az egekig magasztalni. A küzdelmek középponti helyet foglalnak el az egyenlőség történetében, de ha szóba kerülnek, akkor az igazságos intézmények és az egyenlőség kérdésének megvitatásáról sem szabad megfeledkezni. Nem mindig lehet könnyen megtalálni az egyensúlyt e két szélső pont között: ha ugyanis az ember túl sokat emlegeti az erőviszonyokat és a küzdelmeket, akkor azzal vádolhatják, hogy enged a manicheizmus csábításának, miközben megfeledkezik az eszmékről és a tartalomról; és megfordítva, ha túl nagy figyelmet szentel az egyenlőségpárti szövetség hiányosságainak az ideológia és a programok terén, akkor azzal gyanúsíthatják meg, hogy a valóságosnál gyengébbnek állítja be és lebecsüli az uralkodó osztályok ellenálló képességét és rövidlátó egoizmusát (ami azért elég gyakran nyilvánvaló). Minden tőlem telhetőt el fogok követni, hogy ezt a két buktatót elkerüljem, de abban azért nem vagyok biztos, hogy mindig képes is leszek rá, és emiatt előre kérem könyvem olvasóját, hogy legyen elnéző irántam. Leginkább abban reménykedem, hogy azok a történelmi és összehasonlítást szolgáló elemek, amelyeket ebben a könyvben talál, hasznára válnak majd abban, hogy a korábbinál pontosabb képet tud majd alkotni az igazságos társadalomról, és azokról az intézményekről, amelyek alkotják.

1. fejezet Haladás az egyenlőség felé: az első jelzések

Vágjunk bele egyenesen a téma közepébe! Az emberi fejlődés létező fogalom: a haladás az egyenlőség felé olyan küzdelem, amit győzelemre lehet vinni, de ennek a küzdelemnek bizonytalan a kimenetele – olyan gyenge társadalmi és politikai folyamatról van itt szó, amely még folyik, és amelyről még nem dőlt el, hogyan végződik. Mielőtt megvizsgálnám azokat az elsődlegesen politikai jellegű kérdéseket, amelyek a társadalmi-gazdasági mutatókból következnek, azzal fogom kezdeni ennek a kérdésnek a tárgyalását, hogy emlékeztetek az oktatás és az egészségügy területén több szakaszban megtett történelmi fejlődésre. Ezután a következő fejezetben rá fogunk térni, milyenek és milyen nagyságrendűek voltak ennek a fejlődésnek a kezdeti elemei a hatalom, a tulajdon és a jövedelmek lassú ütemben végbemenő decentralizálódása szempontjából.

Az emberi fejlődés: a mindenkire kiterjedő oktatás- és egészségügy

Az emberi fejlődés létező fogalom: ahhoz, hogy erről meggyőződjünk, bőven elegendő, ha megfigyeljük, hogyan fejlődött világszerte az egészségügy és az oktatásügy 1820 óta (lásd az 1. számú grafikont). Nos, a rendelkezésünkre álló adatok nem teljes körűek, de az irányuk felől így sem marad semmi kétségünk. Az 1820-ban várható 26 éves átlagos élettartam 2020-ra 72 évig tolódott ki.

1. ábra. Egészségi állapot és iskolázottság a világban, 1820–1920

Magyarázat: A várható élettartam (az összes születés együttvéve csoportban) az 1820-ban átlagosnak számító 26 évről 2020-ra világátlagban 72 évre emelkedett. Az 1 éves életkort elérők csoportjában az életkilátások 32 évről 73 évre emelkedtek (1 éves kor alatt a gyermekhalandóság az 1820-ban kimutatott 20%-ról 2020-ra 1% alá csökkent). A 15 éves vagy annál idősebb korosztályban az írni-olvasni tudók aránya mintegy 20%-ról 85%-ra nőtt.

Források és adatsorok: l.: piketty.pse.ens.fr/egalite

A XIX. század elején a csecsemőhalandóság a földkerekség egész területén született csecsemők kb. 20%-át sújtotta 1 éves korukig, ma pedig ez az arány alatta marad az 1%-nak. Ha csak azokat vesszük figyelembe, akik megérték az 1 éves kort, akkor a várható élettartam az 1820-ban számított 32 évről 2020-ra 73 évre növekedett. Két évszázaddal ezelőtt a lakosságnak csak kis része remélhette, hogy 50 vagy 60 éves koráig fog élni; ami akkor kiváltságnak számított, az mára normává vált.

Ma az emberiség jobb egészségnek örvend, mint eddig bármikor; ráadásul ma jobban hozzájut az oktatáshoz és a kultúrához, mint eddig bármikor. A sok felmérés és népszámlálás alkalmával gyűjtött adatok alapján kijelenthetjük, hogy a világon a XIX. század elején élt 15 évnél idősebb embereknek alig 10%-a tudott írni-olvasni, míg ma az arányuk meghaladja a 85%-ot. Ha volnának erre pontosabb mutatóink, akkor azok is megerősítenék ezt a véleményt. Az iskolapadban töltött tanévek átlagos időtartama, ami alig egy évet tett ki két évszázaddal ezelőtt, a mai világban több mint nyolc évre növekedett, a legfejlettebb országokban pedig már a tizenkét évet is meghaladta. 1820-ban a világ össznépességének nem egészen 10%-a járt elemi iskolába; 2020-ban pedig a gazdag országokban élő fiataloknak több mint a fele jár egyetemre: az, ami mindig is osztályhelyzettől függő kiváltság volt, ma mind nagyobb mértékben nyílik meg a nagy többség előtt.

Igaz, ez a nagy ugrás voltaképpen csak tőlünk távolabbra tolta ki az egyenlőségek határait. Az oktatáshoz és az egészségügyi alapellátáshoz való hozzájutás terén tapasztalható egyenlőtlenségek változatlanul nagymértékben eltérnek Észak és Dél között, és csaknem mindenütt elég tekintélyesek, ahol fejlettebb egészségügyi vagy közoktatási rendszerek működnek, például a felsőoktatásban. Ha már itt tartunk, a pontosság kedvéért jegyezzük meg, hogy ez mindig így történik: az egyenlőség felé való haladás egyre magasabb lépcsőfokokra lép. Mihelyt az alapvető jogokhoz és javakhoz fokról fokra, mind nagyobb mértékben jut hozzá a teljes lakosság, az új egyenlőtlenségek is egyre magasabb szinteken jelentkeznek, és új válaszokat igényelnek. Itt is az történik, mint amikor az eszményi demokráciát szeretnék megvalósítani, ami nem egyéb, mint haladás a politikai egyenlőség felé, miután a haladás az egyenlőség bármely formája felé (a gazdasági, a társadalmi, a kulturális vagy a politikai egyenlőség felé) olyan folyamat, amely egyre csak zajlik, de soha nem ér véget.

Azt rögtön megjegyezhetjük, hogy az átlagos élettartam növekedésével és az írni-olvasni tudás elterjedésével kapcsolatos fejlődés lényeges (legnagyobb) része a XX. század folyamán már lezajlott, abban az időszakban, amikor – nagy politikai csatározások után – mind a jóléti állam, mind a progresszív adózás (a többkulcsos adó) éppen elterjedőben volt. Erre a későbbiek során még bőségesen vissza fogunk térni. A XIX. században a szociális célra előirányzott összegek igen csekélyek voltak, az adózás regresszív, és ezeknek a mutatóknak az előrehaladása is igencsak lassan alakult, mondhatni jelentéktelen maradt. Az emberi fejlődés sohasem „természetes” haladás útján zajlott: ez a fejlődés mindig történelmi folyamatok és specifikus társadalmi küzdelmek útján ment végbe.

A világ népessége és az átlagjövedelem: a növekedés határai

A történelmi átalakulások mértékének megértéséhez azt sem szabad elfelejtenünk, hogy az emberi népesség és az átlagjövedelem egyaránt több mint tízszeresére nőtt a XVIII. század óta. Az előbb említett népességről azt kell tudni, hogy a Föld bolygón 1700-ban mindössze 600 millió ember élt, és hogy ez a szám 2020-ig 7,5 milliárdra növekedett; a másodikról pedig – már amennyire ezt fel tudjuk mérni a fizetésekkel, a termeléssel és az árakkal kapcsolatban rendelkezésünkre álló hiányos adatok alapján – azt, hogy az átlagos vásárlóerő, ami a XVIII. században a Földön egy lakosra esett, mintegy havi 100 euróval azonos összegnek felelt meg, napjainkig, a XXI. század elejéig körülbelül 1000 euróra növekedett (lásd a 2. ábrát). Azt azért jegyezzük meg ezzel az adattal kapcsolatban, hogy az átlagjövedelem csak a XIX. század utolsó harmadától kezdve indult igazán erőteljes növekedésnek, ami aztán a XX. század folyamán még tovább fokozódott. A rendelkezésünkre álló források alapján úgy fest a dolog, hogy a vásárlóerő növekedése a XVIII. században és a XIX. század nagy részében jelentéktelen mértékű volt, illetve olykor negatívba ment át (Labrousse például azt állítja az általa vizsgált mezőgazdasági bérekről, hogy azok így alakultak Franciaországban a forradalom előtti időszakban). A jövedelemnövekedés a bolygó teljes népességére vonatkoztatva ennél szabályosabban alakult, bár a XX. század folyamán ez is meggyorsult.

2. ábra. A világ lakossága és az átlagjövedelem alakulása

Magyarázat: Mind a világ lakossága, mind pedig az egy lakosra eső átlagjövedelem 1700 és 2020 között tízszeresére növekedett: a lakosság száma az 1700-ban élt 600 millió lakosról 2020-ra több mint 7,5 milliárdra nőtt; az átlagjövedelem 1700-ban – 2020-as euróra átszámítva és vásárlóerő-paritáson számolva – alig tett ki 80 eurót, 2020-ban pedig kb.1000 euróra rúgott havonta. Ez mindkét esetben évi 0,8%-os átlagos növekedésnek felel meg, 320 évre számított kamatos kamatokkal együtt.

Források és adatsorok: l. piketty.pse.ens.fr/egalite

Beszélhetünk-e az emberiség haladásáról annak alapján, hogy ebben a két esetben az eredmény a kiindulópontul vett összegnek a tízszeresére növekedett? Ezt a két változást jóval nehezebb értelmezni, mint az egészség és az oktatás esetében. A világon élő emberek számának látványos növekedésében – a mezőgazdaság és az élelmezés terén bekövetkezett haladásnak köszönhetően, amely lehetővé tette a túlnépesedés és az éhínség rendszeresen bekövetkező ciklusaiból való kiszabadulást – kétségtelenül közrejátszott az egyéni létfeltételek fokozatos javulása is. De közrejátszott ebben a gyermekhalandóság csökkenése, valamint az, hogy egyre több szülő nevelhetett tovább élő gyermekeket, ami egyáltalán nem csekélység. Sajnos a közösség szempontjából minden jel arra mutat, hogy a lakosság létszámának ilyen exponenciális növekedése hosszú távon fenntarthatatlan lesz a bolygón. Ha az elmúlt három évszázad alatt végbement demográfiai terjeszkedés ismétlődne meg a jövőben, 2300-ban már több mint 70 milliárd ember élne a Földön, 3000-ben pedig több mint 7000 milliárd, ami nem éppen hihető, de nem is volna kívánatos. Azt azért meg kell jegyezni, hogy a világ összlakosságának ez a tízszeres folyamatos növekedése 1700 és 2020 között alig 0,8%-os átlagos létszámnövekedésnek felel meg évente, ami viszont több mint háromszáz év alatt jött létre.22 Ez a példa jól mutatja, hogy az örökös, egydimenziós, évezredeken és évmilliókon átívelő, korlátlanul kiterjesztett növekedés gondolata őrültség, és semmiképpen nem lehet az emberi fejlődés észszerű célja. A konkrét esetben, figyelembe véve a születési arányszám jelenleg megfigyelt csökkenését, elképzelhető, hogy a népességnövekedés a XXI. század folyamán jelentős mértékben csökkenni fog, ami úgy is megoldódhat, hogy a világ népessége mostantól az évszázad végéig mintegy 11 milliárd ember körül fog állandósulni; legalábbis abban az esetben, ha hitelt adunk az ENSZ előrejelzései alapján készített központi forgatókönyv adatainak, amelyek egyelőre elég ingatag lábakon állnak.

Politikai kérdés, hogy milyen társadalmi-gazdasági mutatókat választunk

Az átlagjövedelem látványos ütemű növekedése más értelmezési problémákat vet fel, noha ezek is részben azonos okokra vezethetők vissza. Az a tény, hogy az átlagjövedelem erőteljesen növekszik, abszolút értelemben véve pozitív fejleménynek is tekinthető: olyan fejleménynek, amely egyébként szervesen összefügg a táplálkozás fejlődésével és a várható életkor növekedésével (mindkettő kölcsönösen erősítette a másikat). Ugyanakkor több vonatkozásban némi pontosítás látszik szükségesnek. Általánosságban véve az a tény, hogy milyen mutatókat választunk, elsősorban politikai kérdés: egyetlen mutatót sem kell szentté avatnunk, és a kiválasztott mutatók jellegének kell a nyilvános viták és a demokratikus vélemények ütköztetésének középpontjában állnia.

Tekintve, hogy itt olyan mutatókról van szó, mint a jövedelem, először is az a legfontosabb teendő, hogy elszakadjunk az átlagoktól meg az aggregált változóktól, és főként arra figyeljünk, hogyan oszlanak meg az anyagi javak a különböző társadalmi osztályok között mind országosan, mind pedig világviszonylatban. Például azt találjuk, hogy noha a rendelkezésünkre álló adatok szerint az egy lakosra eső átlagjövedelem a 2020-as évek elején világszerte elérte a havi 1000 eurót, a legszegényebb országokban ez a jövedelem alig éri el a 100-200 eurót havonta, míg a leggazdagabb országokban a 3000-4000 eurót is meghaladja. Egy-egy országon belül pedig – akár szegény, akár gazdag országról legyen szó – továbbra is tekintélyesek az egyenlőtlenségek. A könyv további részeiben még bőségesen lesz alkalmunk visszatérni ezekre a kérdésekre. Például annak bemutatására is sort kerítünk, hogy az országok közötti egyenlőtlenségek a gyarmati időszak óta csökkentek ugyan, de továbbra is rendkívül nagyok, ami részben azt jelzi, hogy a világgazdasági rendszer még mindig erősen tagolt és nagyon egyenlőtlen módon van megszervezve.23

Azt a kijelentést is érdemes némi fenntartással kezelni, hogy a XVIII. század óta tízszeresére nőtt a vásárlóerő (ez a növekedés ugyanis valójában a XIX. század vége óta következett be). Már a növekedés nagyságrendje is sokatmondó, mert határozottan a mennyiségi szempontot sugallja, ami kétségtelenül így van, csakhogy önmagában véve a pontos számadat nem jelent semmit. Annak viszont lehet némi értelme, ha valamely adott társadalom vonatkozásában vetjük össze egymással a különböző jövedelmeket abból a célból, hogy felmérjük a meglévő egyenlőtlenségeket (amennyiben a különböző társadalmi csoportok interakcióba lépnek egymással, és a kereskedelmet pénzeszközök útján bonyolítják). Ilyen esetekben vagy azt akarjuk megvizsgálni, mi volt a helyzet egyes országok között egy adott időszakban (ebben az esetben is csak akkor, ha a szóban forgó társadalmak ilyen jellegű kapcsolatokat tartanak fenn egymással), ami a XVIII. század óta egyre gyakrabban szokott előfordulni a nemzetközi érintkezésben, vagy pedig éppenséggel abból a célból vizsgálódunk, hogy megtudjuk, miként alakult a vásárlóerő néhány év vagy évtized leforgása alatt. Viszont értelmét veszti ez az eljárás, ha olyan, elképesztően hosszú idő alatt bekövetkezett változásokat tanulmányozunk, mint amilyenre az imént utaltunk.

Ha azonban az életmódok ugyanennyire gyökeres átalakulásait kívánjuk megérteni, akkor azt fogjuk tapasztalni, hogy nem létezik olyan egydimenziós mutató, ami erre megfelelő volna. Ilyenkor megfelelőbbnek látszik, ha a többdimenziós megközelítés módszerét választjuk, amelynek segítségével fel tudjuk mérni az egyes konkrét javakhoz való hozzáférés alakulását, mint amilyen az oktatás, az egészség, a táplálkozás, a ruházkodás, a lakás, a közlekedés, a kultúra stb. Nos, aszerint, hogy éppen melyikre helyezzük a hangsúlyt (vagyis szakmai szempontból éppen melyiket emeljük ki közülük abból a kosárból, amely az árindex kiszámításához szükséges javakat tartalmazza), több lehetséges végeredményt kaphattunk volna, mert ezzel a módszerrel az átlagos vásárlóerő hol kétszeresére, hol háromszorosára, hol pedig tizenötszörösére vagy hússzorosára növekedett volna 1860 és 2020 között.24

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Berka Attila

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Pozsik László

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Mohave – SIL Open Font License

Prompt – SIL Open Font License

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License