Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ FEJEZET Égiháború

MÁSODIK FEJEZET A barkóváraljai pajta

HARMADIK FEJEZET Szerelem, csalfa játék

NEGYEDIK FEJEZET Halál, mindig csak hálál

ÖTÖDIK FEJEZET Füstbement asszonyrablás

HATODIK FEJEZET Atyafi-háború

HETEDIK FEJEZET Házasság akadályokkal

NYOLCADIK FEJEZET Pártot üt a király személye

KILENCEDIK FEJEZET Kézfogó Murányban

TIZEDIK FEJEZET Egérfogóban

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kállay Miklós

A MURÁNYI AMAZON

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-290-0 EPUB
ISBN 978-963-678-291-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

első kiadás: 1940

a borító a murányi várról a XVII. században Pollak mester
által készített metszet részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ FEJEZET
Égiháború

1

Mintha meghasadt volna az ég és tűzfolyam szakadt volna le belőle a bérc oldalába. Rá nyomban olyat csattant, hogy föld és menny belezendült.

Máriának szinte belevakult a szeme. Szívére láthatatlan ököl sújtott, hogy elállt a lélegzete. Füle zúgott. Megrendült vele az egész világ. A mokány kis hegyi ló ágaskodott, táncolt alatta. Agya belekábult a rázkódásba. Nem volt ura akaratának, tetteinek, csak az életbe kapaszkodó ösztönös öntudatlansággal szorította két térdével a lovat, fogta keményen kis öklével a kantárszárat.

Úgy rémlett neki, hogy a vastag tűzsugárból száz meg száz fényér ágazott szét az égboltozaton. Majd beleveszett minden a fülsiketítő, szívig szakadó, kegyetlen dördülésbe. Körül ólmos sötétbe borult minden és a szél csapkodó korbácsokká csavarta a zuhogó esőt.

A ló reszkető ínakkal iramodott meg vele a lejtősen lefelé kanyargó hegyi úton. Mintha szívta volna a mélység. Mi lesz, ha nem tudja megállítani? Visszatérő öntudata már átérezte a veszélyt.

Ült keményen a riadt paripán. Vasmarokkal fogta a kantárt.

- Muci, Muci - próbálta becézni a reszkető állatot az eső és szél zúgásán át. Már arra is volt bátorsága, hogy előrehajoljon és félkézzel megveregesse a ló izmos nyakát.

Lassankint sikerült megcsitítania. A ló engedelmesen fordult már a kislány kezének enyhén kormányzó mozdulatára s megindult felfelé a hegyi úton, amelyen jócskán lehozta nekibokrosodott riadalma.

Ahogy feljebb ért, rémséges látvány fogadta. Az egész fényes kíséret, amellyel Murány várából elindultak, csapzottan, szétziláltan vergődött az útkanyarulatban, ahol elkapta őket az égiháború. Mária szeme nyugtalan keresett valamit. Vén vörösfenyő sudárlott fel itt a hegyoldalról viharvert, bozontos fejével. Most nem volt sehol. Később már kivette, hogy suta, üszkös csonk mered föl a helyén. A szép sudár fa lehasítva, fejjel lefelé függ a meredek fölött, vörnyeges húsában feketén pálladozó, pörkölt seb marjul végig.

- Márika! Márika! - kiáltozta most valaki a nevét.

Megismerte apja hangját.

Már jött is felé. De milyen siralmas látvány volt így a hatalmas Széchy György gróf, számlálhatatlan földek ura, megyényi uradalmak gazdája. Süvegét elragadta a szél, haja esőtől csapzottan hullt homlokába. És Mária soha még ilyen döbbenést szemében nem látott. Vonásait keserűség gyúrta meg. Szemhéjai a ki nem buggyant könnyektől duzzadoztak.

- Csakhogy téged megtarta Isten kegyelme, édes leánykám - mondta a nagyúr és már segítette is le a nyeregből. A kantárt odadobta Máténak, a palóc csatlósnak, aki mindig nyomában járt:

- Vezesd száron a többi lóhoz. A szekerek is iparkodnának már visszamenőt - adta ki a parancsot.

- Jaó - rándított Máté egykedvűen a vállán. - Ha nem indolónk, reég otteé vágyónk. De haát szének szaórt pernye az enyim szaóm.

Mária most visszaemlékezett.

Mikor édes asszonyanyjának sűrű ellenkezése közben mégis indulóban voltak, hogy apja ügyes-bajos dolgait intézze, a lánykákat pedig vele együtt Balog várába költöztessék a murányi építkezések idejére, a Vepor felett csúnya hamuszürke felleg ólálkodott.

Mária egyszeribe meg is ijedt, hogy vége a szép kirándulásnak. Pedig, hogy vágyott már rá tavasz nyílta óta! Szerette a nagy szabadságot Balogban. Ott nekiereszthette lovát. Bújhatta a berkeket. Micsoda szép, szilaj élet volt, nem olyan, mint itt a hegy búbján, ebben az istenverte várban, amely ha büszke és nagyúri volt is, az ő ifjúi zabolátlanságának mégis csak börtön maradt.

Jól ismerte szigorú anyját. Tudta azt is, hogy nagyon félti gyermekeit. Volt is rá oka. Széchy György és Homonnay Drugeth Mária házasságán nem volt áldás, már ami a gyermekeket illette. Két dúsjószágú nemzetség egyesült ugyan ebben a frigyben, de úgy látszott, nem lesz folytatása. Kinek kaparja, huncutkodja, harácsolja össze hát a tenger birtokot György gróf, ha nincs, ki nevét fenntartsa. Mintha valami sötét átok láthatatlan súlya lebegett volna a család fölött. Rendre érkeztek reményteli örvendezések közt a kis fiúcskák, de valamennyit elragadta még zsenge korában a halál, Jánoska után Pétert, majd a kis Sámuelt, aki olyan erőteljesnek látszott. Csak a lányok maradtak meg, ami nyilván nem volt György úrnak kedvére. Szerette ő leányait is. Különösen Mária, akiben hamarost észrevette saját tulajdonságainak ütközését, igen is szívéhez nőtt. De annak mégis jobban örvendezett volna, ha csak egy szál fiút nevelhet föl.

Mária nagyasszony azonban annál féltőbb gonddal csüngött leánykáin. Máriát, a legidősebbet ugyan kissé kivonta befolyása alól apja kényeztetése, de a kis Magdót annál gyöngédebb szeretettel vette körül. Most is, hogy a baljós felleget szemre vette, menten felemelte szavát az úti készülődések ellen. De férjét nehéz volt eltéríteni attól, amit az egyszer fejébe vett. Most is nagy terveket főzött s amire egyszer elszánta magát, szerette azon melegében végrehajtani. Sűrű sikerének titka éppen a villámgyors cselekvésben volt.

Ám a felleg riasztóan terpeszkedett a délnyugati égboltozaton. Violás magja körül galambszín pászták pálladoztak. Habos szélei sustorgó gomolygással nyargaltak fölfelé az éghorpadásban. De mintha a felkerekedő szél inkább elterelte volna a murányi bérctől.

György úr leginkább a palóc csatlós időjós tudományában bízott. Csontjaiban, zsigereiben is érezte ez a Máté az idő fordulását. Falomb zúgásából kiolvasta a készülő zegernyéket. Szelek járása, ég színe, vizek morajlása mind jeleket hányt neki, amelyekből úgy olvasott, mint prédikátor uramék az írásból. Széchy gróf hát most is hozzá fordult:

- Lesz-e eső, Máté?

A savószemű, keshedt palóc végigkaparászta pisla tekintetével a mennyboltozatot. Aztán kivágta a szentenciát:

- Ha ii marod, nem lesz.

- Teremtésit a fúrt elmédnek, ennyit magam is tudok.

- Nono, aztot tessen eeszbe kapnyi, ha az a fene felleg memmárod az iraánt, kibe hálod, semmi hiba. Aám ha nekitéreőközneék a Kakas beérőnek, visszáteéről, osztteé itten erisztyi ki meérgit.

- Hol lészünk mink, mire az a Kakas-bércig ér - nyugtatta meg magát György úr.

Nyeregbe szálltak hát. A kis Magdát felrakták a sátoros szekérbe, amely a láncos híd alatt várakozott az első útkanyarodóban, mert onnét már nem tudott a meredeken felkapaszkodni. Aztán megindult a menet.

De akármilyen hirtelen tettű ember volt György úr, a viharral nem tudott lépést tartani. A palóc jóslata bevált. A zivatar minden mérgét a murányi bércen öntötte ki. A zápor még mindig szakadt. Csak a villámlások lobogtak már mélyebben a völgy felé. De a sűrű mennydörgéseket még mindig szívszorongató csattogással verték egymáshoz a hegyfalak.

Mária érezte, hogy remeg a derekán apja karja, ki még mindig magához szorítva tartotta, ahogy a nyeregből leemelte.

- Csakhogy tégedet megtarta nékem Isten! - hajtogatta egyre.

Máriában balsejtelem ébredezett:

- Magdó húgocskámnak tán nem esett baja? Apja némán húzta magával a szekér felé.

Ott állt az útfélen. De milyen siralmas állapotban! Sátora szerteszaggatva, ronggyá ázva málladozott az oldalán. A szekér agya leszakadt, kereke kidőlt. Maga féltérdre bukott a meredek szélében. Jaj, tán jobb lett volna be sem pillantani a kasába. Micsoda pusztulás! Ott hevert a kis Magda élettelenül. De ráismerni inkább csak ruhájáról lehetett. Eléktelenült arcocskáját feketére pörkölte a mennyei tűznyíl, amely egyenest a szekérbe hasított a magasságból. Ugyancsak élettelenül feküdt ott mellette a két szolgálólány is, akik őrizésére szekereztek vele.

- Mi történt kis Magdóval? - sikoltott Mária.

- Rajta tellett ki a haragvó ég mérge, - mondta le verten György úr - mit is véthetett az ártatlanka.

A szekér mögött mozgolódás támadt. Egy-két darabont tápászkodott fel kába fővel. Alig is tudták magukat összeszedni.

- Peég csak á szeli, hogy legyeéntétte eőköt, meégis ekeép eegyálózódtak - jegyezte meg Máté, aki szüntelen ura nyomában maradt.

Volt azonban, amelyik föl se kelt. Ott hevert merev tagokkal az útfélben. Máté rázni próbálta az egyiket. Hasztalan, nem éledt semmikép. Jó hat darabontot elemésztett a rettenetes mennyei tűz.

- Hogyan kerülünk asszonyanyád szemének elébe? - hallotta most Mária apja hangját.

Ez felrebbentette kicsit magába roskadtságából. Úgy állt eddig ott a roggyant szekér mellett, mintha késve még neki is jutott volna a rémséges mennykő- csapás szeléből. Megállt minden gondolata. Mintha valami vak és süket nyomás zárta volna el elméje lélegzését. Nem tudta igazában felmérni, mi is történt. Tüzes feszülést érzett pillái táján. Orrát-torkát facsarta valami. Most azután, hogy anyját juttatták eszébe, lassan oldódni kezdett benne a tompa szorongás s ahogy nézte a szegény kis megszenesedett testet, felszakadtak szemében a zsilipek, eleredt a könnye és hangos, csukló zokogással roskadt apja karjába.

- Hát csak a jánymécses törék el benned is - mormogta György úr.

Hagyta, hogy leánya kisírja magát. Közben tán maga is törült egy-két könnyet busa szemöldöke alól. Aztán karjába vette a kis halottat és vert népével nekivágott a meredeknek, vissza Murányba.

2

Homonnay Mária már nem sírt, de szép, tiszta homlokára felhőt vont a bánat árnyéka.

- Emelje csak le kegyelmed a polcról amaz öreg Bibliát, kibe magzatjainknak jövetét jegyzettük - mondta csendes szomorúsággal.

A kapcsos könyv hátulsó üres pergamenlapján sorra következett gyermekeik neve. Mindegyik mellett a születés esztendeje. Amelyik szegény már elköltözött, azé mellett kereszt és a halál évének száma is.

Mária asszony megnyitotta a Bibliát a vaskos tölgyfaasztalon. Kezében percegett a lúdtoll. Könnye megint majdnem eleredt, amikor Magdolna neve mellé odarajzolta a keresztet és nehézkes betűkkel odaírta az évet: 1621.

Ez megint a kis halottra terelte figyelmét.

- Legkedvesebb volt szívemnek, - sóhajtotta - Isten miképp is sújthat ilyen gyönge palántácskát? Nem maga bűnéért.

- A fiakat is elvette. E csak jány vót - dörrent közbe György úr.

- Kőszikla van tán kelmédnek szíve helyén? Tudom már, mért kívánta az Úr magához szólintani.

- Mert jányból amúgy is elégséges numerussal vagyon.

- Nem fél így szólani, istentelen. Maga lelkin szárad emennek veszte is. Már születésekor halálba kívánta titkon, hogy nem fiú lett. Megfcganik ám a néma átok is.

- Mégse hinnél felőlem ilyetén gonoszságot. Szerettem kis Magdolnát. Magzatom volt. Az én vérem. Hogy is áhítottam volna vesztét!

- Akkor más vétke mián intette meg általa az Úr. Ugyé, hogyan kérleltem, ne indulna kegyelmed! Rosszban sántikált. Frigytörésre készült a fejedelem ellen. Csúful cserben akarta hagyni.

- Mért hagyta cserben a szerencse? Katonái megfutottak a Fehérhegy alól. Rákóczi György uramnak Zsuzsa asszony fejszaggatása elégséges ok vala, hogy sebten Patakra szaladjon vissza. Gábor királynak bővön gondja lészen most, hogy tulajdon jószágát óvja, nem hogy ő tegyen donációkot. Ferdinánd úr annál kegyosztóbb kedvében vagyon, hozzája kell dörgölőzni. Azért is akartam magam felmutatni Besztercebányán.

- Kegyelmedet csak haszna fordíjja mindenfajta szeleknek szárnyára. Becsület, ország java kiednek semmi?

- Ország java? A mi javunk csöcsin szíjjá meg magát. Ha mindőnk hatalommal tehetős, hatalom az ország. De emigyen csak sorvadoz. Török csigázza, rabolja, tatár nyargalja, német zsoldos éli ki. De bizony hajdú, darabont se kíméli.

- Kegyelmedék meg egymás kezéből szaggatják. Azzal se gyarapszik. Erejüket meg szüntelen pörösködéssel emésztik. Vagyon már jószágunk elégséggel.

- Abból bizony soha sincs elegendő - mondta keményen György úr. Döngő léptei alatt megcsikordult a pádimentum, amint bosszús türelmetlenséggel járt fel s alá. Olykor az ablakra tévedt a tekintete. A zápor szakadt rendületlenül. Ma már nem igen mehettek Besztercebányára.

Felesége is felkelt a székről. Letette a gyolcsot, amelybe akkor már szapora kézzel öltögetett. Még mindig sudár alakja felmagaslott. Szemében együtt lakott a szomorúság a szilárd hajlíthatatlansággal.

- Nyughasson már egyszer kegyelmed izgága virtusa - állította meg szava az ablak felé tartó férjét. - Most az okosság is azt javalná, üljön meg egy- helyt. A fejedelem nem marad soká veszteg. Ha megint Pozsony alatt terem, még megemlegetteti kieddel hirtelen fordulását.

- Nem rugtat oly sebten őnagysága, mint ahogy én megest fordulok.

- De egyszer nagyon rajta veszejt. A hirtelenség rossz koncillárus. Kegyelmednek meg nemcsak esze, lába hirtelen, keze még hirtelenebb. Gyakorta űdögélek itt sűrű szorongások között, nem esik-e valami baja. Rettegéssel várom haza mindétig. Féltem, hogy rossz vége leszen. Az én nyugságomért maradhatna már keveset békességgel.

György úr csak nézett maga elé. Szót se ejtett. Hagyta, beszéljen csak a felesége. Talán igaza is volt. Igen is hirtelen jönne még ez a pálfordulás. Javallatosabb meghúzódni ebben a sasfészekben és várni szép csöndesen, mire végzik az ellenséges hatalmak. Van jó takarója is. Murányban folyik az építkezés. Ékes várkastély lesz kápolnával, palotaházzal. De bástyafalakkal is jobban körülrakja, tornyokkal erősíti. Vívhatatlanná építi ki. Annak is csak hasznát láthatja ezekben a nyugtalan időkben.

Magában már döntött is, hogy letesz előző szándékáról. De nem akarta még elárulni, hogy ilyen egyben engedett:

- Miattam ugyan ne emésszed magad. Egyebekben meg nyugsággal lehetsz csupa szelídke leányháznépeddel.

- Márika mián ugyan aligha.

- Márika mián? Ne mondd már.

- Az se akkurát olyan, minőnek szeretném.

György úr méltatlankodva mondta:

- Mi fogyatéka vagyon? Maholnap eladósorba lép. Szépsége kitelik. És okos, akár egy oskola.

- De szilaj! Csupa zabolátlanság. Kegyelmed tenészetjét jussolta.

- Kedvelem is. Ha még fiam is volna melléje.

- Hát lássa kegyelmed, éppen, hogy ez az. Mindig fiúra áhítozott, hát megkapta, csak leánytestbe. Mert ebbe a Máriba fiú veszett el. Ahogyan nevekszik, egyre vadabb mulatozásban leli kedvét.

- Az a kis lovaglás, vadászat...

- Ez vadkanra, medvére is menne, ha hagynám. Ha teheti, az udvaros úrfikkal méri össze a kardot. Puskával, pikával úgy bánik, mint egy zsoldos, de a konyhába kaláccsal se lehet csalogatni. Hogy találunk ilyen lánynak férjet?

- Ne féltsd, talál az magának. Legfeljebb majd s ő hordja a süveget.

- Már igaz, jánynak igen kemény természet.

- Na, azért csak szánakozó, jó szíve vagyon.

- Márinak?

- Ki másnak? Láttad volna, hogy siratta húgocskáját. A zápornál szaporábban hullott könnye kis Magdolnáért.

Ahogy a szegény halottra fordult a szó, Mária asszony szívét egyszeribe megint elöntötte a keserűség.

- Könyörülő Isten, - sikoltotta - hogy ilyen nyomorultul kellett elveszítenem legkedvesebb magzatomat? Mért is engedtem útra?

Leroskadt az asztal mellé. Már omlott a könnye. Mintha kinn a megeredt ég is őt siratta volna megszámlálhatatlan könnyével.

3

Kora délutánra megint feketére borult. A várra éjszaka szakadt. A bérc ormán úgy megült a sűrű felleg, hogy fojtogatta a lélegzetet.

A tarjagos, rozsdás ónszínű gomolygáson ezüstös foltok fakadoztak, mint leprás testén a baljós bélyegek.

- Jeégvereést szimántok - szűrte bajsza közt a szót Máté és az ég padmalyát kémlelte.

- Csuda vaón ilyeteén duhasztaó hőseégben? - bizonygatta egy ráncosképű, vén jobbágy.

Néhány keshedt, rozoga paraszt kushadozott a Hóhérbástya alatt egy pinceszerű üregben, ahová az ítéletidő elől húzódtak be. A zápor megint szakadt már, mintha dézsából öntötték volna. Leverte őket a falakról, ahol már az első zivatartól bőrig ázva roskadoztak a faltöméshez hordott kövek, sziklakokulcok súlya alatt.

Egyszerre éktelen zörömbölés kezdődött, mintha golyók kopogtak volna a bástyafalakon. A hamuszín felleg rásátorozott a várra és ontotta alá a jeget. Körül vastagon ült meg a fagyos manna, akár valami sápatag, nyálkás hó. A kemény sziklaköveken diónyi jégszemek pattogtak fel, mint mikor a rózsává hasadt törökbúza elkezd kifelé ugrálni a rosta dobjából nagy ropogással.

- Isten megverte - horkant fel egy mélyen ülő szemű fiatalabb jobbágy, de nyomban a szájára kapta kezét. Pillantása körülóvakodott, nem hallotta-e meg ártó szándékú ember a felében elnyelt káromkodást. Mert Murányban szigorúan megtoroltak minden mocskos beszédet, istenkisebbítő szót. Aki csak egyetlen káromlást elejtett, megcsapták érte irgalmatlanul. Most hát inkább fohászkodásra fordította a szót:

- Jaj, Uram, de keményen látogatsz. Jég csépeli ki még azt a kevés élést is, kibe télire bizakodtam.

- Lehordja mindenestől a tetves kis fődeket a hegyoldalakból, - sopánkodott egy öregebb - emmi szegénységünkkel trágyázza meg a nagyúr birtokjait.

A víz csakugyan zuhatagosban ömlött már lefelé a bércoldalakon. Megbágyadt fényű parasztszemek szorongó döbbenettel szemlélték.

- Idei télt esmeg a korhadt deszkát süthetjük kenyérbe - szólalt meg újra a fiatal.

- Ha vajjon kibírjuk odáig - vakkant bele rekedten egy hang az odú homályos sarkából. Ez jobban ki merte nyitni száját a fedező sötétben. - Tán bétakarítunk hummi csekélységet szüretbe, elgárbóhatja az úr dézsmába, adóba. Nekem a munkám rég kitellett. Most tizenkét pózért dógozok. De hun fizet, hun nem. őszkor meg maradék dénárkámat is kikópisztojják bőröm alú is. Körüljár a gonosz hispán. Tavalyiban is tanisztrával hordta bé a pézt az úrnak.

Mindenfelől csak a keserves panaszszó hallatszott: - Java fődönköt eehasijják majorságnak, aztat kell építenünk teméntelen munkával.

- Emmi boróonk, az úr szüretyi el, de veélönk vedeététyi meg, csak mán ecetaágy keépibe, vaásná bele az eő fogá - kesergett az egyik palóc jobbágy.

- A gyermeklovakot is vélünk neveeteti, mi jószágunknak meg csontja zörög.

A homályból újra megreccsent a panaszos hang. Mint fűrész hasította a nagyúr tisztességét:

- Fúdoklik mán a teméntelen birtokokban, mégis azt a nyomorúságos kis lomot, kit apámtul jussoltam, feliben magának kévánta. Nálam hagyta, nem mondom. Mit is kezdett véna azzal a penészes, egérbűzű ronggyal? Hogy is tetvezte vóna be véle úri portáját. De fizetséget vesz el érte. Tízszer nyúzza le dunnánkról a pállott, fótos hajat.

- De emerre a kisasszonyjányára ráaggat selymet, bársont, kárbunkulust. Páva nem parádézik különben. Hegyen-vőgyön lakodalmat csaphattunk vóna csak abbul, kit most pocsékká vert rajta a zápor.

A palóc azonban visszavágott rá:

- Na maá emmi kisásszonyaónkát csak ne gucsmoljákee. Jao lélék az aáldott.

- Úgy igaz, - tódította egy másik - éléssel, ruhával segedelmez nagy szegénységünkben, hogy apja ura meg se is tudja.

A palóc is tovább bizonykodott:

- Haánszor kitisztaáztá á gyermékcseékét a sok csesznyeseégbeő. Kit peneég a kólyiká mellyeszt, jaófeéli herbáteékkal estaápogáttyá.

- A nagyasszony is enkább húz az igazsághoz. Nem kévánja szegénység romlását - hallatszott valahonnan.

Csak a recsegős hang gazdája nem békült:

- Az én szememét hé nem kötik ilyetén kegyes alamizsnáskodással. A nagyúr mégis csak telhetetlen sintérünk. Magának kacsmarént mindeneket. Meg nem veti a paraszt penészes rézkongóját se. Hej, ha eccer amúgy Isten igazába...

Nem fejezhette be. Kinn akkorát csattant, hogy belerendült a bérc. A jégpászta már elvonult. De a zápor annál éktelenebb erővel szakadt. A hegyoldalakon úgy ömlött alá a víz, mint egybetorlódott, roppant zuhatag.

- Irgalmas Isten, mi lesz vélünk, ha azt a nyomorúságos sárviskónkat is elhordja a víz? - jajdult fel szinte egy szóval az egész odú.

A palóc nem bánta a szakadó záport. Felkecmergett a bástya fokára, onnan nézte a félelmes szépségű látványt. Egyszerre elrikkantotta magát:

- Hinnye maá no, á Saó ud dagad kifelé aagyaabaó akar fazekbaó á tüdő, a cifra nehesség vesse feő.

Izibe megzajdult most az odú. Mozgolódás közben félelem kérdezte egymást a szemekből. Tudták, a Sajó nem ismer tréfát. Nem maradhatnak itt tovább. Csekély késedelem vesztük lehet.

- A nagyúr ebbé! - adta ki valaki a jelszót.

Már kerekedtek is fel. Oda se néztek a zuhogó égi vizeknek. A menedékes utakon valósággal rohanó hegyi patakokon gázoltak fel. A piacon bokáig kajtattak a vízben. Más épülő bástyák alól is magukhoz szólították a héj alá húzódókat. Nem egy szerszámát is magával hozta. Ásó, kapa, falbontó csákány hadonászott az izgatott tömegben. Egész kis haddá nőttek, mire a palotaház elé érkeztek.

Mária asszony vette őket elsőnek észre. Mindjárt tisztában volt vele, hogy ezek elszánt emberek. Féltette tőlük ura hirtelen természetét.

- Márika, Márika, - kiáltotta a szomszédos kamarában szorgoskodó kisasszony lányának - ugorj, szólídd udvarbíró uramot, ne bocsássák emez izgága hadat apádurad elejbé. Tudod, nagy indulatja vagyon, még kárt teszen magában, vagy bennök.

Márika lekapta lábát a rokka kerekéről. Ugrott az udvarbíróért. De közben György úr is meglátta a hadonászó, ázott parasztokat. Szeretett mindennek maga végére járni. Dobogott hát le sebten a lépcsőn, hogy a palotaház kapugádorában útját állja a tolakodóknak.

Bikahangja túldörögte az égzengést:

- Mi szél fú itten? Zendülés? Rebellio? Eltapodom. Bégázolom a sárba. Hogy merészeltek ide orcátlankodni?

A parasztokban megkushadozott az ősi szolgaság alázata. A hadonászó ásók, csákányok földre kókadtak kezükben. Fejüket is leszegték és a tekintetük sunnyogón kereste vedlett bocskoruk hegyét.

Egy öregebb paraszt kilépett az úr elé.

- Alázatosságvaa keérencseelni járólaonk csak naccsaágos uraónk elíbé, bocsaajtáná egynehaány nápocskaákrá háza á mágaónk portaajaará. Retvenetes ereőve iszkaónák lefelé a vizek. Oszttée, pendelybe kapja ez á híves aaradaas hitvaany kis cseleédjeinkét. Gaatát keék összveeszkaabaanyi á Sáó faraabá.

György úr szeme villámlott:

- Egy kis záporeső még nem az özönvíz. Nem ugranátok rögvest Noé apánkkal bárkát ácsolni.

- Akar a zuhatag, úgy zörömböl le a sok víz, hallhatja, Nagyságos urunk.

- Tapodtat se mentek. Fel a falakra, mert ha nem nőnek elég szaporán, véletek találom kitódatni.

A parasztok már hunyászan elpironkodtak volna onnan. De most előkecmergett kifelé húzóckodó soraikkal szemben egy csontos, tagbaszakadt ember. Minden évszak fogától megrágott, éles szögletekben futó arca olyan volt, mintha füstös fából faragták volna ki. Szeme úgy égett gödrében, mint rozsdás üst mélyén a parázs. Keményen megvetette lábát. Recsegő hangjáról ismerték meg, hogy ő volt, aki a homályban békétlenkedett.

- Nincsen az úrban szikrányi emberség, - dörrent Széchy György felé - várhat az a fal. De a víz elragadozza nyomorult fedelünket, megődösi tehetetlen családjainkat. Ki tartóztathat itten bennünket?

- Ki, koszosfejű paraszt? - üvöltötte már György úr. - Majd a nehéz vas, meg az árestom. Itt penészedsz meg a pince fenekén.

- Ha nem bocsájt az úr, megyünk engedelem nélkül!

- Hová mégy te? - toppant elébe szikrázó szemmel a nagyúr.

- Magam útjára. Nem leszek tovább lelketlen sintér igavonó barma.

- Mit mondtál, te mocsok? - ordította képéből kikelve György úr. - Minden vér egyszeribe a fejébe tódult. Színe szederjesre vált. Ökle, mint szöges buzogány lendült és még mielőtt a paraszt észbe kaphatott volna, fergeteges csapással lezúgott egyenest az arca közepébe. Menten eleredt orrán-száján a vér.

De a vér láttára visszatorpant a huny ász had is. Ásók ágaskodtak fel, csákányok foka villant. Fenyegető morajlás zajdult.

Széchy György kardot vont és a falnak vetette hátát. Egész sereg gyakorlott vívóval elbírt volna, nem ezekkel a bandázó parasztokkal.

A faragottképűt elsőbben egész megvakította a vér, de aztán kitörülte szennyes inge ujjával a langyos, rőt maszatot arcából s rettentő dühöt fújtatva ugrott volna neki megcsúfolója torkának. Majdnem a kard hegyébe kapott, ö maga fegyvertelen volt. Most azonban hirtelen kiragadta szomszédja kezéből a csákányt, magasra emelte és úgy rontott neki a támadását váró grófnak. Ez a csuklójára célzott, hogy a csákánnyal együtt kezét levágja. A paraszt észrevette szándékát. Gyorsan hátrált, hogy a kard el ne érhesse. Hátraejtette a falbontó szerszám fejét, hogy annál rettentőbb csapást mérhessen vele. Vagy dobni akarta? Félelmes perc volt, ahogy úr és jobbágya farkasszemet néztek egymással. A két tekintet egymást keresztező láthatatlan szálán a halál csüngött.

A csákány azonban a helyett, hogy nekirobbant volna végzetes röptének, egészen földig lankadt a megrebbent jobbágy kezében. Mert a legkétségbeesettebb pillanatban, mint oltalmazó jelenés, fehér alak lebben a nagyúr elé. Mária kisasszony volt, aki a vita hevében észrevétlenül suhant le a lépcsőn és egyszerre ott állott a két végsőre elszánt ellenfél között.

Mária nem állt ott némán, hanem a támadók első meglepetését felhasználva, mindjárt ő kezdett támadásba:

- Kendtekbe az ördög bujt talán, hogy ilyen garázdasággal vannak? Hát nem szégyentelenség, hogy árvává tennének engem, ki úgy gondját viseltem minden kis árvájoknak?

- Jaó vaót veélök mindeétig - bizonygatta az öreg palóc.

- Isten attól óvjon, hogy felhántorgassam kendteknek. Csak jószívből cselekedtem. De illendőséges-e, hogy ezt a fizetséget kívánnák nékem érte?

Már akkor odaérkezett Széchyné is. Arca fakó volt. Zihálva szedte a lélegzetet. Véle jött az udvarbíró is fegyveres hajdúk élén.

- Itt vagyon udvarbíró uram - lihegte a megtorpant jobbágyok felé. - Ha panasszal vagytok, mért nem szólótok véle? Mit bizgatjátok uram hirtelen indulatját.

- Kis cselédjeinket feétjük itteé á megduzmadt vizekteő, aznák okaaeér könyörgötteőnk csekély szabadsaagot.

- Csákánnyal meg ásóval - förmedt rájuk a nagyasszony. - Udvarbíró uram majd eligazítja bajotok.

Az udvarbíró meg a hajdúk már tuszkolták kifelé az izgágákat. A faragottképű kezéből kicsavarták a csákányt. Két hajdú kötötte gúzsba a kezét. Homonnay Mária már férje mellett állt, valamit sugdosott a fülébe. De György úr arca még egyre méregtől tüzelt.

- Nem, ezt el nem viszi szárazon - kiáltotta. Azután a megkötözött jobbágyra dörrent:

- Mi a neved?

- Öreg Léti Miklós.

- Nagy vér buzog benned.

- Dédapám még nemesember volt.

- Ugyan ugye? Azért volnál emilyen nagy- hatú. Majd én kiveretem belőled a fickándozást. Csapjatok rá huszonötöt. Aztán vason a pincébe - utasította a hajdúkat.

- Apám, - akaszkodott most György úr karjába Márika - hová nem ragadná jómagadat is az indulat, ha engemet bajban tudnál? Ezek is cselédjeikért szorongtak szegények. Engedd el nekik a büntetést. Az én kedvemért.

György úr szemmelláthatóan megenyhült. Lánya kérésének nem tudott ellenállni. Első indulata is erősen meglohadt már.

- Legyen hát, - mondta - takarodjatok haza. Sok hasznát munkátoknak úgyse látnám.

A parasztok könnyebbülten lélegzettek. Ezt a nagy bajt ugyan könnyen megúszták. Öreg Léti Miklós mélyre árkolt merev szája körül mintha szemernyi sanda gúny redője rándult volna.

György úr észrevette. Intett a hajdúnak.

- Ennek azonban elsőbbet a huszonötöt hiánytalan leszámoljátok!

Sarkon fordult. Ment a lépcső felé.

Azt már nem látta, milyen szilaj, kárhozott láng lobbant föl öreg Léti Miklós szemében.

MÁSODIK FEJEZET
A barkóváraljai pajta

1

Homonnay Mária, a dúsgazdag Homonnay Drugeth-had sarja, amely a maga tetemes vagyonát Báthory Anna révén némely Báthory jószágokkal is meggyarapította, mint árva lány, nemcsak pénzt és bőséges birtokokat hozott gróf Széchy György házához, hanem higgadt belátást és jó politikai érzéket is. Míg férje csupa nyugtalan izgágaság volt, mint a szélkakas fordult, hol az egyik, hol a másik párt felé, addig felesége maga volt a bölcs megfontolás. Igaz, György úr értette nagyon is a módját, hogy minden újabb pálfordulásának dús javak formájában szedje le hasznát, de hogy a szerzett javakat állhatatlanságával megint szerte nem kótyálta, hanem gyarapodón egybetartotta, abban nagy része volt Homonnay Mária körültekintő óvatosságának. A szaporán gyülekező javak pedig csak növelték György úr hatalmát és tekintélyét. így még kapósabb volt valamennyi pártnak. Versengtek érte és egyre nagyobb árt kínáltak, hogy maguknak megnyerjék. Ez ugyancsak elkapatta György urat. Vakmerő játékkal igyekezett az országban dúló pártoskodás viharait a maga javára kiaknázni. Mária kisasszony gyakran látta anyját gondokba merülten, aggódó arccal járni-kelni. Ilyenkor György úr távol volt s megint valami pártos mesterfogáson törte fejét. Homonnay Mária egészen más természet volt. ö kitartó állhatatossággal ragaszkodott ahhoz, akinek ügyét egyszer felkarolta. Most Bethlen Gáborhoz. Isten ujját látta benne, hogy a murányi ítélet, amely leánykája halálával olyan keserű gyászt zúdított rá, valósággal kezére járt. Ha akkor az az égiháború meg nem állítja urát, bizonyosan valami jóvátehetetlenre ragadta volna magát. Mert neki volt megint igaza. Korai lett volna még nyíltan Ferdinánd király pártjára állni. Lehet ugyan, hogy Erdélyben így is sejtettek valamit Széchy György szándékairól. Ez ugyan nem volt baj, míg a dolgot Murány ura kenyértörésre nem vitte. így legalább alighanem szükségét érezték, hogy némi adományokkal támasszák meg ingatagságában.

Úgy is történt, ahogy Széchyné sejtette. Gábris úr nem maradt soká veszteg. Igen megharagudott Thurzó Szaniszló nádorra, aki protestáns volt ugyan, de a tőle zálogba vett birtokokat visszaadta tulajdonosainak. Különben is igen foghegyről szokott szólni a fejedelemről. Egynéhány ilyen sértő beszéde kézen-közön eljutott Fehérvárig és éppen jó volt végső olajnak a tűzre. A fejedelem lóra ültette hadait és török segítséggel berontott a felső megyékbe, ahol amúgy is kiáltó volt a sanyarúság.

1623 Demeter napja után zegernyés idő kezdődött. A murányi tetőn már fehéren állt meg a porhó s a bércoldalakon is zúzmarával rakódtak meg a fák. Mária asszony nehéz szívvel gondolt urára, aki ilyen csontig sivító szelekben járja a Fehérhegy vidékét Gábor király hadában. Hírt alig kapott róla. Murány kiesett a hadak járásának útjából. Annál nagyobb volt meglepetése egy erősen estébe hajló délután, amikor kürtszó harsant messziről a hegynek kanyargó út felől és a toronyból az istrázsa felelt neki.

- Márika, Márika - kiáltott a benyíló felé. De nem felelt senki. A fiatal grófnő, mint rendesen, most sem ült a rokka mellett. A várban kódorgott valahol. Tán éppen a várnagyot erőszakolta rá, hogy álljon ki vele szálkardra és oktassa a viaskodásban.

Mária asszony homlokán felhő árnyalt át. Mi lesz még ebből a lányból? Mihalyko János tiszteletes uram sehogyan se tudja fejébe plántálni a deákszó jeles tudományát. Az egyszerűbb szólások értelmét még csak kiókumlálja valahogyan, de hogy maga is szépen egymáshoz illesztgesse a deák szókat, arra alig van mód. Ámbátor mit is törné magát ékes episztolák irogatásával. Arra valók az íródeákok meg a szekretáriusok. Más korabeli vár kisasszonyok is alig szólnak másképen, mint magyarul. Mért volna éppen a Márika kiváltságos ebben. Lám, a gitárhúrokat már örömest és kellemes hangzatokkal pöccentik fürge ujjacskái. Kőszegi István Gáspár uramnak nem volt nagy nehézsége megoktatni rá, miképpen bánjon ezzel a tálján zeneszerszámmal. Hanem az bizony szintén nem illendő, hogy mihelyt szerét ejtheti, megszökik a vénasszony ügyelő szeme elől és mosdatlanszájú csatlósokkal csatangol a sáncok közt, azoknak esztelen és babonaságos szóbeszédjeit hallgatja. Máté, az az agyafúrt palóc, igen befészkelte magát bizodalmába.

A kürt megint harsant. Ez elrebbentette gondolatait Márikáról.

- Ki is jöhet ilyen szokatlan időben? Ura küldene követet? Ali sürgős üzenetje lehet? Tán csak nem esett baja?

Már hallotta a láncoshíd csikordulását. Kendőt kapott magára, hogy maga nézzen utána a váratlan látogatónak.

De az ajtót megnyitni nem volt ideje, magától tárult az és mint hancúzó fiatal szél, Márika rontott be rajta.

- Édes anyámasszony, - lihegte két kapkodott lélegzet közt - megjött apámuram.

- Kerge vagy, te lyány. Apád Morvában hadakozik.

- Megérkezett tulajdon maga. Itt is lészen egyszeriben.

- Csak lett volna valami üzenettel előbb. Magad láttad? Tán baja esett?

- Nem. Máté rúgtatott hozzám a hírrel a strázsa- toronyból.

- Máté untalan bolondját járja. Tán csak meg akart örvendeztetni. Hazug kutya az.

- Nékem nem hazudna, ha kettébe metszenék se. Haliga csak! - neszeit fel Márika. És csakugyan nehéz lépések csikordultak a palotaház márványpadmalyán. Már a lépcsőn dobogtak. Teletalpas medvekoppanásuk egyre közeledett.

- Apámuram léptei, - hajnalodott ki Márika arca - édes anyámasszony meg ilyen lángálló, kócos kendőben fogadná. Le csak azzal a vastag hapucával!

Kapta is le nyomban anyjáról a nehéz hárászkendőt. A kis fehér selyem főrevalót eligazítgatta úgy, hogy Homonnay Mária két mélytüzű szeme minden beszédes szépségével ragyoghasson szép szabályos homloka alatt. Mire készen volt, már lépett is befelé György úr. De lovászlegénye előbb kihámozta a farkasbőrös ködmönből. Ő maga a zúzmarát dörgölte le ökle visszájával a bajszáról. Csak azután ölelte magához feleségét és csókolta meg. Majd rendre Márikát is.

- Csak nem valami baj hozta volna meg ilyen váratlan kegyelmedet? - aggályoskodott az ölelésből kibontakozva Mária asszony.

- Szemeddel láthadd, egészségben vagyok, mint a makk - dörgött György úr szava.

- Akkoron miért toppan be ilyen hirtelenjében?

- Tán bizony tér hetekre is vónék, jönnöm se kelleték vón.

- Mán hogyan szólhat így, szerelmes uram. Minden óra nehéz volt nekünk, ki távol tartotta kegyelmedet. Jaj, most meg a hirtelen örvendezés egészen megzavar. Márika te! Tereld össze a vénasszonyokat. Langyítsanak vizet. Vessenek nyoszolyát, készítsenek jó meleg levest. Bizonyosan fáradt, kedves uram. Kívánkozik, hogy hamarost nyugvóra térhessen.

Márika fürgén szedte lábát. György úr pedig a széles kerevetre ereszkedett. Szétvetette, jól megnyújtóztatta két lábát. Megnyomkodta kétoldalt a derekát. Friss volt már megint. Szava is szinte megfiatalodva csengett:

- Csak torkom szikkadt ki. Kevés bor könnyítene szomjúságomon. Gáspár, - szólt oda a legényének - küldess fel a kulcsárral egy kupával. Adass magadnak is. A te gégédnek se árt.

A legény összevágta sarkát. Gyors léptekkel indult, hogy eleget tegyen a parancsnak. A régen áhított ital is siettette.

György úr most feleségéhez fordult.

- Hát váratlanul jöttem meg? Hanem eriszkedj már emide ódalamra. Magam vagyok no, nem az árnyékom. Úgy tekintesz rám még egyre, mintha szemednek se hinnéd, hogy itthon vagyok.

Mária asszony szelíden simult hozzá.

- Hiszem, hogyne hinném. De most meg már azon felhőzöm, mikor fordul megint vissza a hadba.

- Egyhamar nem. Vége a hadnak.

Mária asszony csaknem felsikoltott:

- Vereséget szenvedett a fejedelem!

- Azt nem éppen, hanem a hada szerteszéledt. Ő maga is hazafelé tart már.

György úr elhallgatott, mert meghozták a bort. Teletöltött egy mélyöblű ónkupát. Egy hajtásra kiürítette. A második töltésből lassan kortyolt néhányat. Megköszörülte torkát, mielőtt szóba kezdett.

- Hát bizony csúnya megaláztatások kisebbítették Bethlen urat. A had nagy fittyre felrobogott, amikor megjött a híre, hogy bizony elkéstünk, Tilly marsall Stadtlohnál szétverte a protestáns fejedelmek seregét. Nosza megtorpant a had. A fejedelem számot vetett magával, mitévő legyen most. Török sereg is volt vele, de hogy külső segítségre nem számíthatott, Kassára küldött követséget, hegy felkelésbe szólítsa a hét vármegyét.

- Azok nem segélték?

- Hát ennek is sorja vagyon. Hogy hogy nem, csak kiszivárgott, hogy (^nagysága két tűzben is melengeti a vasat.

- Bethlen Gábor?

- Ki más. Úgy hírlett, traktába kezdett a bécsi királlyal, hogy adná neki hitvesül ne vendék leányát, Cecília Renátát, ő mostan özvegyült meg, hogy hitesét, Károlyi Zsuzsannát elveszítette. Igaz, a császárlány még csak tizenkettedik esztendejében jár. De királyoknál másképen vagyon ez.

- Márikánk túl van már a tizenötödiken is. Bizony ideje volna, hogy férj után nézzünk neki. Nem hozzá való már itten ez a murányi élet.

- Majd erre is szó kerül, hanem most a császárlány dógát mondom. Bethlen úr igen esekedik érette. Úgy mondták, azt is megajánlotta, hogy kedvéért nem átallana pápistává lenni és szívest véna őfelségének legkisebb szógája.

- Mindezekről Kassán is tudomást szerzettek?

- Az egész megsanyargatott Felvidék csak ezen kesergett. Nem is ajánlották meg hát a felkelést. A fejedelem erdélyi hadával és török segítségével mégis elment a Morva folyóig, mert Ferdinandus császár még válaszra sem méltatta vőnek való kínálkozását. így akarta rátenni császárra az ijesztet. Ám az nem igen ijedezett, de a békételenség annál inkább bolygatni kezdte a mi hadunkat. Ahogy a téli zegernyék elkezdődtek, fázni kezdettek a törökök. A szapora derekhez meg éppen nem fűlt a foguk. Demeter napján már lázongtak is. A fejedelem tartotta őket szép szóval, fenyegetéssel. De a török csak annál izgágábbá vált. Az agák és csauszok körbe jártak és mozgolódtak, siránkoztak: „Jaj, nincsen már nekünk Szent Demeter napja, de lészen helyette Gábor napja.” Hanem azt már bé nem várták. Úgy gyérült a török had, akár a fán a lomb. Látta a fejedelem, nincs itt már mit kezdenie. Elindította a béketraktát. így hát most magam is itthon vagyok.

- De most aztán nem is mozdul házul kelmed!

- Penég igenis idvességes volna a szelek járását szimatolni.

- Kelmed nem szimatol semmit. Megül itt fenn a tetőn és vár türelemmel. Most nem tágít a fejedelem hűségitől.

- Ilyesmit jómagam is észbe nem vettem. Nagy szándékaim vannak fejedelem őnagyságával. Szót is kerítettünk már rája kézen-közön. Nem adott nékem fiat az Isten, de azért a mi vérünk még ülhet az erdélyi trónuson.

Homonnay Mária egész testében megrázkódott. Arca fehérre vált és két sötét szeme még feketébben parázslóit.

- Miképpen véli kegyelmed?

- Hát a Márika… - bökte ki György úr. Többet nem mondott.

- Mit tervel kelmed Márikával?

- Mit? Férjhez adom. Hászen jány.

- Ezt csak így a hátam megett. Anyja vagyok tán? Szavam vagyon ehhez.

- Ehhez csak jó szavad lehet. Tudod-e, kit szemeltem ki?

- Vajjon kit? Illik Márikához?

- Ha a bécsi király fia meg nem kéri, ennél különb mátkát templomban sem imádkozhat magának.

- Mondaná már, kicsoda, Íriszen láthatja, majd elemészt a nagy kíváncsiság.

- Kicsoda. Hát Bethlen Istók úrfi, a fejedelem öccse és szándékja szerént örökössé a fejedelmi trónuson.

Homonnay Mária sötét szemén könnycsepp nehéz gyémántja csillant.

2

A tavasz virágokkal hímezte a murányi kertet. A levegő megselymesedett és jószágoktól volt balzsamos.

De a legszebb bimbó a palotaházban feslett ki.

Mária kisasszony csodálatos pompában bontotta lányságának gyöngédszínű szirmait. A szűzi bájak halvány fényét a szilajabban pezsgő vér festette alá s orcáinak tejfehérségén átrózsállott a forró, fiús életkedv. Karcsú volt és törékeny, mégis csupa rugalmas erő. Kívánatos és egyben tiszteletet parancsoló szépség.

Tavaszos zabolátlansága a nekizsendült tavaszban érezte magát legjobban. Hiábavaló volt anyjának minden szigorúsága. Az ifjú Mária, mihelyt tehette, hátat fordított az asszonyháznak. A kerekes rokkák zajánál sokkal inkább kedvelte a mély völgyek sikátorain suhogó szeleket. A fenyvesek sípján úgy muzsikáltak a láthatatlan fuvalmak, mint óriási orgonán. A távolok igézetes képek sejtelmét úsztatták a fellegvásznakon. Köröskörül a sziklazugok homályán izgató rejtelmek bujkáltak.

Mária mindig talált ürügyet, hogy szabaduljon, hallgassa csak Kata meg Éva húga anyjának szigorú oktatásait. Úgy érezte, ő már kinőtt az örökös figyelmeztetésekből, rendreutasításokból, erkölcsi szabályok emlegetéséből. Mert Homonnay Mária éppen olyan komoly elvek szerint nevelte lányait, amilyenek közt maga is nevelkedett. Pedig akkortájt már szabadabb szelek fújtak. Máriának egy kisasszonypajtása, nála valamicskével korosabb, azt is elmondotta, hogy a brandenburgi választó asztalánál fedetlen nyakkal és vállal ültek a nők, amiért itt örökös szégyen pellengérére vonták volna őket.

Legtöbbször bizony ürügyet se keresett Mária. Kibújt az első kínálkozó résen, ha anyja figyelme másfelé fordult vagy az ügyelő vénasszonyt hirtelen kiszólították. Kereket oldott ilyenkor íziben s azután kereshették, nyoma veszett olykor félnapokra is. Olykor nyíltan is szembe mert már szállni anyja hatalmával, aki lányaival épp olyan keményen beszélt, mint szolgálóival. Apja egészen más volt. Vele megértették egymást. György úr szívesen engedett neki szabadságot, aminthogy tulajdon zabolátlansága se tűrt semmiféle korlátozást. Még kedve is telt benne, hogy lánya örömét leli a férfias szórakozásokban. Legalább idősebb lánya természetében lelte fel halvány nyomát a fiúnak, akit az ég megtagadott tőle.

Mária hát ezen a fiatalbáj ú tavaszi napon is ott fürkészte az ismeretlen rejtelmekkel tele távolt a vár legmagasabb bástyafokán. Hóhérbástyának hívták ezt a mázsás kölöncökből rakott kiugrót. Alatta rettenetes mélységbe szakadt le a meredek sziklafal. Az emberkéz emelte kőrakás szinte egybeforradt vele, mintha valami óriás magát az ősbércet faragta volna itt szögletes, csipkés bástyává.

Mária lepillantott a mélységbe és örült a borzongásnak, mely egész testén végigbizsergett. Képzelete magát rémítő gyönyörűséggel csapongott. Ha valaki most hátulról megtaszítaná. Milyen csodálatos volna a röpülés a mérhetetlen mélység fölött, tele mámoros, öntudatlanba torkoló szédülettel. De azután szinte a valóság erejével látta magát a meredély fenekén összetört tagokkal, vérben heverni. Sikoltani szeretett volna iszonyatában. Úgy rémlett neki, hogy titokzatos hatalommal húzza magához a mélység. Rémülten fordult meg. Akkor látta, hogy nincs egyedül a bástyán. Első izgalmában az volt az érzése, hogy amit tulajdon borzongatására játékból idézett fel magában, tán nem is volt nagyon messze a megvalósulástól. Ha még soká mereng ott a szakadék szélén… Ki tudja, milyen szándék ólálkodott közben mögötte? Pillanatra jeges dermedés alvadt tagjaiba. De egyszerre mosolyba engedett az arca. Barát közeledett felé, Máté palóc, akinek furcsa szavajárása, elméjének ravaszdi játékossága mindig úgy meg tudta vidítani.

Máté már messziről kiáltozott:

- Csákhoó raajá lelek, kisasszonykaám, hogy is mauszkaáhát ezen az istenverte helyén.

Mária szava csicsergett, mint a tavaszi madár: - Szép innét alátekinteni, Máté bá.

- Hát fenémaód feepoóckaoták, ammaá igaz, de itteé meég kaarhozott leekék is kujtorgánák.

- Csak nem mondja tán igazában, Máté bá?

- De bion úgy igaz a. Miveehogy csesznye hárámia-vácok vaót itteé ez a kőrakaás. A legbestyeébb rablók tanyaádzottak benne. Ebbeő a sziklaodubaó nehez vaót eőkeemüköt kifüstöllenyi. A kisasszonyka sohase nem hallotta hirit Bássaó Maatyaasnák?

- Nem én. Mi szerzet volt?

- Fermeteg rusnya rablaó. Úgy eódöklött itteé környeskörőő, mikent a dögnyavalja. Kit a kezi ügyibé káphátott, arru eléventen lesuvasztottá a bőrt. Szénáit kitaótá, orraát-filit lemeteélétté sok szerencseétlennek. Kirő hallomaásbá vette, hogy panaszlott raajá, nyelvire rakatott paraázst. Addig mivelhetté itteé sok garozdasaogaát, hamég Salm főkapitaany úr mennem szorintotta. Akkor osztée tetősteő visszakapta, akit csak maasnák veétkézeék. Szőnyület megcsigaáztaak emez fal alatt, osztteé innét taszigaaták le mind valamennyit a retvenetés meélyseégbe. Csontjaik mindeetig otteé feheerlétt a jaamborok reémiszteésiré. Haát azeé hijják eztet hóheérbaástyaanak.

Mária kisasszony szinte itta fülével a történetet. De azért hitetlenül csóválta fejét.

- Régen volt az, Máté bá.

- Nem is olyan igent reégen. Eén meé attoó tunnaám, ki tulajdon keét szemivee laattá. Akkortaajt minden jaó leelék messzire kerüllötté ezt az aátkozott kiseértettanyaát.

Mária még faggatni szerette volna a palócot arról a félelmetes Bassó Mátyásról, hanem Máté bá úgylátszik eleget mondott. Hirtelen másfelé terelte a szót.

- Hinnye az aantijaát, - förmedt rá önmagára - csak jaorátom a szaam, osztengat á kisasszonykaának maá reég a pálotáhaazbá keék lennyi.

- Kerestetnek?

- Kajtatjaák mindenfele.

- Mondja csak, Máté bá, hogy nem lelt rám.

- Úgy mondottaák aám mostteé, hogy a feó'd alaó is kerijjem elé, mintha bizonteén vakandok vaóneék.

- Dehogy az, Máté bá. így hát nem is találhatott meg.

Máté ravaszkásan bólogatott.

- Laatom maá, nem nagy gyöhetneékjé van. De azeé most csak gyüjjeék. Nagyúri vendeég eerkezett Erdélyorszaagbaó.

- Mi dolgom nekem a vendéggel? Szolgálják ki a vénasszonyok meg az apród úrfiak.

- Semmi osztozaás, csak gyüjjeék a nagyásszonnyhaó, merhogy ez a nagymarha úr eeppeg csakis a kisasszonykaeé bandukaót idaáig.

Na, erre már mégis fúrni kezdte a kíváncsiság Mária oldalát. Ki lehet az a vendég? És mért jön ide éppen az ő kedvéért Erdélyországból? Mi dolga lehet vele? Kezdett rosszat sejteni. Félfüllel hallott már egynéhány elejtett szót, hogy itt volna az idő a férjhez- menetelre. Ahol még három lány volt a háznál, nem lehetett az ilyesmit elég korán kezdeni. Bethlen Istók úr nevét is hallotta már emlegetni. Ha Erdélyből jött az az úr és őt kívánja látni, akkor csak erre felől fújhat a szél. Nem örült neki. Olyan szép, szabad, rakoncátlan élete volt itt a várban. Akármilyen szigorú kezű volt az anyja, mindig talált rá módot, hogy lazítson a gyeplőszáron, akármilyen szorosra próbálták fogni. De hogy lesz majd, ha férj parancsol neki. Aztán meg nem is ismerte ezt a Bethlen Istók úrfit. Hátha nem is kedvére való? Ha így van, nincs a földnek az a hatalma, mely hozzá erőltetheti. Egészen beleélte már magát a dologba, mintha az erdélyi vendég nem is járhatott volna másban.

Sejtelme jó úton járt. Kornis Zsigmond, Bethlen Gábor bizalmas embere volt a vendég. A fejedelem háztűznézőbe küldte a murányi kastélyba. Már a morvái táborozás alatt szóba került a házasság közte és György úr között. Most azonban egyszerre igen sürgetőssé vált neki a dolog. Újabb támadást forgatott megint elméjében és igen szívéhez nőtt, hogy mennél szorosabb kötelékkel fűzze magához az állhatatlan Széchy Györgyöt, akinek elpártolási szándékairól már megorrontott egyet mást.

Mikor Mária a palotaházba megérkezett, már vidám poharazásban találta apjával Kornis urat. Termetes, nagy karikaszemű úr volt ez a Kornis Zsigmond. Ahogy Mária kisasszonyt megpillantotta, még tágabbra kerekedett a szeme.

- A nyüstyit, - rikkantotta el magát és ónpohara úgy odakoppant az asztalra, hogy a bor is kiloccsant belőle - az a keszeg Istók úrfi álmodni se merhette, hogy ilyen szépséges mátkája leszen.

3

Kornis Zsigmond úr és Murányvár ura nehezen jutottak dűlőre a móring dolgában.

Nagyakaratú ember volt mind a kettő. Széchy György uram tudta, hogy a fejedelemnek szüksége van rá, a maga és családja előnyére próbálta hát a legjavát kicsavarni a kedvező alkalomnak. Kornis uram a vőlegény nagy jövőjét hántorgatta s azzal igyekezett mennél többet kicsikarni György úrtól.

- Vegye figyelembe Tekegyelmed, hogy a kis gróf a fejedelem után legelső személy Erdélyországban. Rája vár utódlásképpen a fejedelmi szék.

- Gábris még ifjú ember, házasodhatnék ja támad, oszt a tulajdon vére csak kedvesebb lészen nékie.

- Istók úr fejedelemségét már elvégezték a három nemzettel. Még a fejedelem életében megválasztják.

- Élni is kelletik odáig. De akárhogy, mint is, Murányt nem adom. Azt csak magam szabad szándék j ára tartom.

- Hát az semmi, hogy a fejedelem már donációba tette Istók úrfinak Hunyad várát és véle a rengeteg jószágokat? Felér az Muránnyal.

- Meglehet, - mondta György úr - de egy szó, mint száz, Murányt nem adom. Inkább megszerzem az ígéretet még másik uradalommal.

Így folyt az alkudozás hosszú délutánokon estékbe, éjszakákba áthajolva, bő poharazások közt. Mária fülébe is eljutott belőle egy és más a felszolgáló cselédek szóbeszédéből. Szégyenpír égette arcát. így folyik a vásár személyére. Összeboronálják olyannal, akit nem is ismer, akit talán sohasem tud majd megszeretni. Sőt gyűlölni fogja. Nem állt nála könnyen a sírás, de most sokszor elfutotta szemét a könny. Szép zabolátlan életét is féltette. Hogy rendelje alá magát egészen más akaratának.

Anyja nem győzött lelkére beszélni, hogy ilyen házasság egész Magyarországon és Erdélyben nem kínálkozik még egy. Bethlen Istók úr nemcsak igen gazdag, hanem szép elmével és bő tudománnyal bíró ifjú. Bátyja megjáratta vele a franciák földjét, az olaszok és spanyolok országait, ahol olyan sok okulást és tapasztalatokat gyűjtött, hogy dísze egész nemzetségének és nemzetének. Bízvást válogathatna uralkodó fejedelmek leányaiban, hiszen rája is uralkodás vár, nemcsak nagy szerencse hát, hanem még nagyobb megtiszteltetés is, hogy éppen Máriára fordult figyelme.

A bölcs anyai szó puhította lassacskán Máriát. Próbált már beletörődni a változhatatlanba. Apja és Kornis uram is kezdtek már dűlőre jutni, hogy minden oldalról megforgatták, kipróbálták valamennyi érvük erejét. Kimondták mind a ketten az utolsó szót és a küldött felkerekedett, hogy megvigye a fejedelem jóváhagyása alá a kölcsönös megegyezés tervét.

Homonnay Mária anyai gondossága minden igyekezetével a kelengyét siettette volna. Grófkisasszonynak illendő ruházat járja mindenben, hát még ha fejedelmi sarj házához viszik. De nem volt percnyi nyugalma sem. Minden figyelmét lekötötte férje különös viselkedése. György úr megint törte valamiben a fejét. Biztosan nem jóban. Izgága türelmetlenséggel várta a hírhordókat. Maga is minduntalan kurírokat szalasztott. Egyre-másra íratta a leveleket. Diákjainak nehéz esküszóval rakott lakatot nyelvére. Hozták neki, vitték tőle a postákat. Ha valamelyik kurírja megjött, órákra bezárkózott vele, faggatta, firtatta minden tudomásukat, tapasztalatjukat. Beléizzadt a szegény hírhozó. Olykor vörösen jött ki tőle, akár a főtt rák.

Ebbe telt az egész nyár. Augusztusi nap hévsége verte már a murányi tetőt, mikor egy hajnali posta dörömbözte fel álmaiból a várat. György úr csupa tűzláng lett egyszeribe, hogy a híradást elolvasta. Nagy dérdúrral csattogta be a palotaházat.

- Igazijjátok össze sebten úti cókmókomat, - sürgette megrebbent asszonyát - indulok üstöllést terebesi jószágomra.

- Mi ügye-baja támadt ott ilyen hirtelenjében? Semmi kontrabontoknak híre nem hallatszott abból a gazdaságból. De ha mégis, küldené valamelyik számadóját - tartóztatta Mária asszony.

- Magam ügye. Főemberekkel vagyon találkozásom Erdélyből, a részek megyéiből, meg a felső végekből is.

- Miért nem hívja őket Murányba?

- Magos nagyon Murány, mindenfelé odalátszatik. Van, aki szívestebb megbúvik Terebesen.

- Sose vót kedvemre, ha kigyelmed bujkált. Nem járhat jó végre.

- Maradj csak nyugsággal, - mondta György úr - éppen, hogy a török baj gátjáról szólunk egymással. No meg a Márikánk dógáról se feledkezek. Kornis uramot is Terebesre várom.

- Kornis uram éppenséggel jöhetne hozzánk.

- Nem tehet mindég ekkora utazást. Úgy illő, hogy most, én járjak elébe. Hé, hozzátok má früstökömöt! Nyergeljék a lovakat, mer kifogyunk az időből!

Türelmetlenül topogott, miközben kardját szíjazta derekára. Puskákat akasztott le, azokat nézegette.

Mária asszony tudta, hogy nincs az a hatalom, mely most visszatartsa.

Az egyik vénasszony hozta a párolgó rántottlevest. György úr mohón kanalazta be. Szalonnát harapott utána és szagos borókavízzel öntözte meg a falatokat.

Lenn a várudvar kövein már dobogtak a lovak. - Kit viszen kíséretül? - kérdezte Mária asszony. - Két csatlós jöjjön vélem - rendelkezett György úr. - Ezeket a puskákat meg fegyverhordozóm kezébe adjátok.

- Vajjonteén mellikeébe? - tudakolt a palóc, aki már ott forgolódott ura körül.

- Az a Léti gyerek győjjön. Jókötésű legény. Sokat bír, olyan kell nekem.