Anna Politkovszkaja

CSAKIS
A TISZTA IGAZAT

FORDÍTOTTA TORMA PÉTER

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Anna Politkovszkaja: Nothing But The Truth

Copyright © Anna Politkovskaya, 2007

Copyright © Novaya Gazeta, 2007

First published as Nothing But the Truth in Great Britain in 2010 by Harvill Secker, an imprint of Vintage.

Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Torma Péter, 2021

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-238-7

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Solymosi Éva

Lektorálta: Filippov Gábor

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Ő képviselte Oroszország becsületét és lelkiismeretét, és valószínűleg sosem tudjuk meg, honnan merítette fanatikus bátorságát és a munkája iránti szeretetét.

Liza Umarova csecsen énekesnő

ELŐSZÓ

Menj oda, ahol csend van, és mondj valamit.
Amy Goodman,
Columbia Journalism Review, 1994

2005 elején meghívtak az irodalom népszerűsítéséért és a szólás szabadságáért dolgozó PEN-be, hogy adjak át egy díjat Anna Politkovszkajának. Nagyon megörültem a lehetőségnek, hogy találkozhatok vele, mivel ismertem a munkásságát, csodáltam bátor kiállását a csecsen konfliktussal és Putyin elnök önkényuralmi rendszerével szemben. Rettenthetetlen bátorságának köszönhetően azon néhány nemzetközi újságíró közé került, akiket emberi jogi aktivisták és ügyvédek egyaránt csodáltak.

Beszédemben azt méltattam, ahogy Anna kompromisszumok nélkül beszámolt mindazokról a borzalmakról, amelyeket Csecsenföld népe átélt; felidéztem, hogy az orosz katonák megkínozták, majd a kivégzését is eljátszották, amiért dokumentálta a civil lakosság ellen elkövetett túlkapásokat; hogy tudósított a 2002-es moszkvai színházostromról és annak véres végkifejletéről, és hogy konokul ellenszegült az állami hatóságoktól és az orosz politika egyéb kétes alakjaitól érkező fenyegetéseknek.

Nagy hálával tartoztunk neki, amiért segített a Nyugatnak jobban megérteni a formálódó posztszovjet Oroszországot, és fényt derített Csecsenföld megszállásának valódi természetére, miközben ezt a brutális konfliktust mások Oroszország privát frontjaként mutatták be a terrorizmus elleni háborúban. Nem méltó a nevére az a demokrácia, amelyben megnyirbálják a sajtószabadságot, vagy írókat és újságírókat taposnak el; de volt egy író, aki – saját magát veszélybe sodorva – nem hagyta megfélemlíteni magát az államtól, és a hatalom szemébe mondta az igazat.

Anna humorral és alázattal vette át a díjat. Ahogy írásainak ez a gyűjteménye is mutatja, újságírói munkássága túlterjedt egyes kataklizmák bemutatásán. Gyakran libbentette fel a fátylat sokkal kisebb nemzetközi érdeklődésre számot tartó, rendszerszintű embertelenségről is. Állhatatos nyomozómunkája kitartó levelezéssel, a bíróságon eltöltött teljes napokkal járt együtt. A Kadét-perről írt tudósításaiban megmutatkozik rendkívüli ereje és elszántsága, hogy beszámoljon olyan hosszú perekről, amelyekkel mások nem bírtak volna. Szergej Lapin – a Kadét – a Csecsenföldön működő különleges orosz rendőri szervezet vezetője volt, és őt tartották felelősnek sok csecsen „eltűnéséért”, akiket elhurcoltak otthonaikból, és sosem láttak többé. Lapin kínzásokról és ítélet nélkül végrehajtott kivégzésekről vált hírhedtté, de hiába állították bíróság elé, megfélemlítéssel és kapcsolatai révén képes volt manipulálni a jogi folyamatot. Anna úgy vélte, dokumentálni kell, mégpedig a sajtónak, hogy a bíróság képtelen igazságot szolgáltatni. Valakinek képviselnie kell azokat, akik Lapin kezétől szenvedtek, ezért átláthatóságot, elszámoltathatóságot követelt. Találkozott a Kadét áldozatai után hátramaradt feleségekkel és édesanyákkal, meghallgatta a történeteiket, és tudta, hogy a férfi bűnös. Az értük vívott harca végül Lapin elítélését eredményezte.

A díjátadó után borozgattunk, és a politikáról társalogtunk. Anna hátborzongató képet festett Putyin Oroszországáról, arról az országról, amelynek kormánya sok tekintetben a Sztálinéra emlékeztető módon működött; egy országról, amelynek titkosszolgálata polgári szabadságjogokat tiport el, ahol félelem járta át az egyetemeket, a szerkesztőségeket és minden folyosót, ahol a demokrácia kibontakozhatott volna.

Anna telefonon és interneten egyaránt kapott halálos fenyegetéseket. Rágalmazó cikkeket írtak róla, lejáratták, és olyan mértékig kiközösítették, hogy néhány korábbi barátja és munkatársa is kerülni kezdte, nehogy beszennyezze őket a vele való kapcsolat. Szomorúan beszélt arról, hogy mennyire visszaütött mindez a magánéletére, hogyan hatott a családjára és a gyerekeire. Az elszigeteltség és a magány azonban a jelek szerint nem gyengítette meg, sőt erőt és elszántságot merített belőle, mintha átkelt volna valamiféle Rubiconon, és már túllépett volna a félelem és a bátorság hétköznapi fogalmain.

Nem sokkal a díjátadó előtt megmérgezték, amikor Rosztov-na-Donuba indult, hogy tudósítson a beszláni túszdrámáról. Fegyveres terroristák több mint ezer iskolást és felnőttet ejtettek foglyul, és az ostrom végül számos emberéletbe került. Anna azonban nem jutott el a helyszínig; éjszakába nyúló beszélgetésünkkor rémületes elevenséggel írta le az esetet. Hogy telefonált a kollégáinak, és közben egészen biztosan lehallgatták. Hogy felszállt a repülőgépre, elfogadott egy kis csésze fekete teát, aztán csak a kórházban tért magához. Minden meggyőződésünk ellenére tápláljuk a törékeny reményt, hogy ha nemzetközi díjakkal halmozzuk el azokat, akik az igazságosságot, a szólásszabadságot és egyáltalán a szabadságot védelmezik, az számukra is valamiféle védelmet biztosít a megtorlással szemben, bármilyen hatalmasak, gátlástalanok és bosszúszomjasak is az ellenségeik. Anna esetében teljesen alaptalan volt ez az optimizmus.

2006. október 7-én lelőtték, ami úgy ért, akár egy arculcsapás. De bármilyen erőből fakadt is a kitartása, a legvégsőkig vele maradt. Valóban kivételes nő volt, aki az elnyomással szembeni bátorságát hagyta örökségként a világra, és valamennyiünk számára inspiráló forrás lehet.

Emlékszem, aznap éjjel, a díjátadó után elbúcsúztunk, én pedig megkérdeztem, nem gondolt-e arra, hogy legalább átmenetileg elhagyja Oroszországot. Mosolyogva szorította meg a kezemet, és így válaszolt: „A száműzetés nem nekem való. Akkor ők nyernek.”

Helena Kennedy, királyi tanácsos

Anna a kórházban hívott fel, délelőtt tíz óra tájban. Úgy volt, hogy aznap meglátogat, de valami közbejött. Azt mondta, a másik lányom, Léna jön be helyette, és megígérte, hogy vasárnap egészen biztosan találkozunk. Úgy tűnt, jó kedve van, vidáman csengett a hangja. Megkérdezte, hogy érzem magam, és hogy olvasok-e. Tudta, mennyire szeretem a történelmi könyveket, ezért behozta nekem Alekszandr Manyko Avgusztyejsij dvor pod tenyju Gimenyeja (Az előkelő udvar Hümenaiosz árnyékában) című könyvét. Ő maga nem olvasta. Azt mondtam neki: „Ánya, nagyon nehéz ezt olvasni. Minden oldalnak háromszor kell nekifutni, mert folyton ott lebeg a szemem előtt apu.” [Raisza Mazepa férje nem sokkal korábban hunyt el.] Vigasztalni próbált: „Nem szenvedett. Minden nagyon gyorsan történt. Épp téged ment meglátogatni. Beszéljünk inkább a könyvről.” Azt mondtam: „Ánya, van a százhetvenkilencedik oldalon egy idézet, ami nagyon megindított. Annyira mi vagyunk, annyira orosz.” Fel is olvastam neki: „Vannak a népek történetében részeg évek. Ezeket túl kell élni, bennük élni sosem lehet igazán.”

„Jaj, anyu – mondta –, ide tegyél egy könyvjelzőt, nehogy elfelejtsd!” Megkérdeztem, kitől van ez az idézet, ő pedig elmondta, hogy Nagyezsda Teffitől, a híres orosz költőnőtől. Aztán azt mondta: „Holnap beszélünk, anyu.” Nagyon jó kedve volt. Vagy éppen nagyon rossz, csak úgy tett, mintha jó volna, hogy ne izgasson fel.

Nagyon aggódtam érte. Röviddel azelőtt, hogy befeküdtem a kórházba, beszélgettünk. Egy Csecsenföldről szóló cikken dolgozott, én pedig szó szerint könyörögtem neki, hogy vigyázzon magára. Emlékszem, azt mondta: „Tudom, hogy folyton ott függ a fejem fölött Damoklész kardja. Tudom, de akkor sem hátrálok meg.”

Raisza Mazepa (Anna Politkovszkaja édesanyja),
Novaja Gazeta, 2006. október 23.

MI IS TEHÁT A BŰNÖM?

[A cikket Anna Politkovszkaja számítógépén találták a halála után, a külföldi olvasóknak címezve.]

A kovernij orosz bohóc volt, akinek a régi időkben nevettetnie kellett a közönséget, amíg a cirkusz porondját átrendezték két műsorszám között. Ha nem sikerült neki, a hölgyek és urak kifütyülték, a cirkusz vezetősége pedig kirúgta.

Az orosz újságírók szinte teljes mostani nemzedékét és a tömegmédia még fennmaradt részét is ilyen bohócok teszik ki, igazi csúcskovernijok, akiknek az a dolguk, hogy szórakoztassák a közönséget, és ha mégis valami komoly dologról írnak, csak annyit mondjanak, hogy milyen csodálatos minden megnyilvánulásában a Hatalmi piramis. Putyin elnök az utóbbi öt évben szorgalmasan építi ezt a piramist, amelyben minden egyes hivatalnokot – a bürokratikus hierarchia legfelső szintjétől a legalsóig – személyesen ő vagy valamelyik kinevezettje ültet oda. Olyan állami berendezkedés ez, amely lehetővé teszi, hogy bárkit, aki a közvetlen felettesétől eltérően gondolkodik, azonnal eltávolítsanak a hivatalából. Oroszországban az ily módon kinevezetteket az országot hatékonyan működtető putyini elnöki kormány „együttműködőként” határozza meg. Aki nem együttműködő, az ellenség. A médiában dolgozók döntő többsége támogatja ezt a dualizmust. Tudósításaikban részletesen magasztalják a rendes együttműködő embereket, és elítélik a hitvány ellenségeket. Utóbbiak közé tartoznak a liberális beállítottságú politikusok, az emberi jogi aktivisták és az „ellenséges” demokraták, akiket általánosan azzal jellemeznek, hogy eladták magukat a Nyugatnak. Az együttműködő demokrata mintapéldája természetesen Putyin elnök maga. Az újságok és a televízió tudósításaiban első helyen szerepelnek a részletes „leleplezések” a juttatásokról, amelyeket az ellenségek a Nyugattól kaptak a tevékenységükért.

Az újságírók és tévébemondók lelkesen fogtak bele új szerepükbe. A harc a pártatlan tájékoztatás jogáért az elnöki kormányzat kihasználása helyett már régen a múlté. Az intellektuális és morális stagnálás légköre uralkodik a szakmában, amelyben én magam is dolgozom, és ki kell mondani, hogy a legtöbb újságíró kollégámnak nem jelentett komoly problémát az újságírástól a hatalmi propagandához való visszalépés. Nyíltan bevallják, hogy a kormánytól kapják az információkat az ellenségekről, és megmondják nekik, miről tudósítsanak, és milyen témát kerüljenek.

Hogy mi lesz azokkal az újságírókkal, akik nem kívánnak bohócként fellépni? Páriákká válnak. Nem túlzok.

Legutóbb 2006 augusztusában utaztam az Észak-Kaukázusba, hogy tudósítsak Csecsenföldről, Ingusföldről és Dagesztánból. Interjút akartam készíteni egy magas rangú csecsen vezetővel arról, hogy sikerrel járt-e az amnesztia, amelyet a Szövetségi Biztonsági Szolgálat, az FSZB igazgatója hirdetett az ellenállók számára.

Felírtam egy grozniji címet, egy bedőlt kerítésű, romos városszéli magánházét, és további magyarázat nélkül átadtam neki. Moszkvában beszéltük meg, hogy elmegyek és interjút készítek vele. Másnap elküldött valakit, aki titokzatosan csak ennyit mondott: „Arra kértek, hogy mondjam azt, minden rendben van.” Ez azt jelentette, hogy a vezető hajlandó találkozni velem, egész pontosan eljönni a címre egy hálós szatyrot lóbálva, mintha csak egy vekni kenyérért ugrott volna le.

A tőle kapott információ felbecsülhetetlenül értékes volt, és teljes mértékben aláásta az amnesztiáról szóló kormányzati beszámolókat. Egy aprócska helyiségben adta át, amelynek egyetlen kis ablakán be volt húzva a függöny. A háború előtt fészer volt, de mióta a főépületet lebombázták, a lakók egyaránt használták konyhának, hálónak és fürdőszobának. Szörnyű félelmek mellett engedték át nekem, de régi barátaik voltak olyanoknak, akiknek szerencsétlen sorsáról már írtam néhány évvel korábban, amikor elhurcolták a fiukat.

Miért merészkedtünk el idáig ezzel a csecsen vezetővel? Őrültek lettünk volna, vagy csak egy kis izgalmat akartunk csempészni az életünkbe? Egyáltalán nem. Egy olyan ellenzéki információgyűjtő, mint én, vagy bármely Novaja Gazetá-s kollégám, és egy kormányhivatalnok közötti kapcsolat mindkettőnkre katasztrófát hozott volna.

Ugyanez a magas rangú vezető később ellenállókat hozott el a fészerbe, akik hajlandók lettek volna letenni a fegyvert, a kormányzati cirkuszban részt venni azonban nem. Sok érdekes információt szolgáltattak arról, hogy miért nem akarnak a harcosok behódolni a rezsimnek. Úgy vélték, a kormányt csakis az imázsa érdekli, és nem lehet megbízni benne.

„Senki sem akarja megadni magát!” Ezt nehezen fogják elhinni a szakértők. Az orosz televízióban heteken át mutogattak gyanús külsejű alakokat, akik kijelentették, hogy el akarják fogadni az amnesztia feltételeit, mert „bíznak Ramzanban”. Ramzan Kadirov Putyin elnök kedvenc csecsenje, akit miniszterelnökké nevezett ki, nagyvonalúan szemet hunyva afölött, hogy Kadirov a végletekig ostoba, tanulatlan, és semmihez sem ért az öldöklésen és a fosztogatáson kívül.

Ezeken a szentségtelen gyűléseken újságíró-bohócok egy csapata is jelen van. (Engem sosem hívnak meg.) Mindent gondosan feljegyeznek, lefényképeznek, megírják a tudósításukat, és az egésznek a végeredménye a valóság teljesen eltorzított képe lesz. Ez a kép azonban nagyon is megfelel azoknak, akik az amnesztiát kihirdették.

Mindezt nem lehet megszokni, de meg lehet tanulni együtt élni vele. Nekem pontosan így kellett dolgoznom a második csecsen háború idején. Először is, bujkáltam az orosz katonák elől, de megbízható közvetítők révén mindig képes voltam titokban érintkezni informátorokkal úgy, hogy senki se jelentse fel őket a tábornokoknál. Miután Putyin csecsenizációs terve sikerrel járt (azaz rávették a Kremlhez hű, „jó” csecseneket az azzal szembeszegülő „rosszak” kiirtására), ugyanilyen trükkösen tudtam beszélni a „jó” csecsen hivatalnokokkal. És ugyanez a helyzet Moszkvában, Kabard- és Balkár- vagy Ingusföldön is. A vírus nagyon elterjedt.

De egy cirkuszi előadás legalább nem tart sokáig, az újságíró-bohócokat felhasználó állam élettartama azonban a penészgombáéhoz hasonló. A hírek közt végzett tisztogatásból a hivatalnokok által megkomponált orbitális hazugság született, melynek célja, hogy „korrekt képet adjon Putyin Oroszországáról”. Ez még ma is olyan tragédiákat eredményez, amelyekkel a rendszer nem tud mit kezdeni, és amelyek képesek elsüllyeszteni a repülőgéphordozóját, bármilyen legyőzhetetlennek látszik is. A Karéliában, a finn határon található Kondopoga város a kaukázusiak ellen irányuló, vodka tüzelte faji villongások helyszíne volt, amelyek több halálos áldozatot is követeltek. A nacionalista felvonulások és a „patrióták” által végrehajtott rasszista támadások egyenes következményei a rezsim beteges hazudozásának és az állami hatóságok, valamint az orosz nép közötti valódi párbeszéd teljes hiányának. Az állam szemet huny a tény fölött, hogy népünk nagy része mélyszegénységben él, és hogy Moszkván kívül jóval alacsonyabb az életszínvonal, mint ahogy állítják. Putyin Hatalmi piramisán belül a korrupció még a korábbi csúcsokat is meghaladja, és felnövekvőben van egy elégtelen oktatásban részesült és szegénysége folytán militáns nemzedék.

Megvetem ezt a mostani ideológiát, amely az embereket „együttműködőkre” és „nem együttműködőkre”, sőt „rossz oldalon állókra” osztja. Ha egy újságíró együttműködik, díjakat és kitüntetéseket kap, talán még a Dumába is meghívják képviselőnek. Igen, meghívják, nem pedig megválasztják. A hagyományos értelemben vett, kampánnyal, pártprogramokkal, vitákkal kísért parlamenti választások ugyanis már nincsenek nálunk. Oroszországban a Kreml hívja magához azokat, akik tántoríthatatlanul mellette állnak, a megfelelő időpontban tisztelegnek és tagjai az Egységes Oroszország pártnak, ennek minden velejárójával.

A nem együttműködő újságíró ma számkivetett. Sosem kerestem mostani páriastátusomat, és úgy érzem magam tőle, mint a partra vetett delfin. Nem vagyok politikai ellenfél.

Nem részletezem a választott utammal járó egyéb örömöket: a megmérgezésemet, a letartóztatásokat, a levélben és az interneten történő zaklatást, a telefonon kapott halálos fenyegetéseket. A legfontosabb, hogy folytassam a munkámat, hogy írjak az életről, amit látok, hogy mindennap eljöjjenek hozzám a szerkesztőségbe olyanok, akik nem fordulhatnak máshová, mert a Kreml szerint a történeteik nem illenek bele az üzenetébe. Az egyetlen hely, ahol megjelenhetnek, a mi lapunk, a Novaja Gazeta.

Mi is tehát a bűnöm? Az, hogy elmondtam, minek voltam a tanúja, csakis a tiszta igazat.

Megjelent a Szojuz Zsurnalisztov
2006. október 26-i különkiadásában

1.
FELÁLDOZHATÓK-E ÉLETEK AZ ÚJSÁGÍRÁSÉRT?

Kérdőív a Glasznoszty területe projekthez

A Novaja Gazeta újságírói, szerkesztői és rovatvezetői számára

Vezetéknév és keresztnév vagy írói álnév:

Politkovszkaja, Anna

Szűkebb szakmai terület:

Minden, ami az olvasókat érdekli.

Szakmai hitvallás vagy mottó:

Az információ a fontos, nem az, hogy mit gondolunk róla.

Mit tart újságíróként a legfontosabbnak?

A lehető legtöbb információ átadását.

Mit gondol a korról, amelyben él, az emberekről és az országról?

Az emberek érdekesek; az ország szovjet; a kor az új „zavaros időszak”.[1]

Miről a legnehezebb írnia (és melyik cikke mutatja ezt be legjobban)?

Korunkról.

Miről ír a legszívesebben (szintén cikkel)?

Az emberekről.

Miért és kinek dolgozik?

Az embereknek, az emberekért.

Mi a véleménye a hatalmon lévőkről, akik a legmagasabb szintű döntéseket hozzák, és Oroszország hírét formálják az országon belül és kívül egyaránt (az elnökről, a kormányról, a bíróságokról, a parlamenti képviselőkről és az üzleti elitről)?

Az ország vezetése rendkívül kevéssé hatékony.

Mekkorának látja az emberek hajlandóságát arra, hogy magukat a polgári társadalom képviselőinek tekintve nyílt párbeszédet folytassanak az állami hatóságokkal?

Nem nagynak. Túl sok a társadalomban a félelem, és túl kevés az idealizmus.

Milyennek látja a demokrácia és a sajtószabadság szintjét? Mi történik ön szerint Oroszországban a szólásszabadsággal, és személy szerint ön honnan jut megbízható információhoz (nem újságíróként, hanem felhasználóként)?

A sajtószabadság az utolsókat rúgja. Százszázalékosan csak olyan információban bízom meg, amelyet magam derítettem ki.

Mely közelmúltbeli eseményeket tartja a legjelentősebbnek magára, az országra és a társadalomra nézve (pozitív vagy negatív értelemben)?

Az országra nézve Ingusföld megszállását; a társadalomra nézve szintén; magamra nézve szintén.

Mit tart az orosz társadalom legnagyobb problémájának?

Azt, hogy a legtöbb ember azt hiszi, vele nem történhet meg.

Mely tulajdonságokat tartja a legtöbbre, és melyek okozzák önnek a legnagyobb csalódást, akár közéleti személyiségekről, akár hétköznapi emberekről van szó?

Nagyra értékelem a nyíltságot és az őszinteséget. Hányingert kapok a hazugságtól és az olyan emberektől, akik ravasznak képzelik magukat.

Mely politikusokat, közgazdászokat, művészeket, kulturális szereplőket vagy magánembereket jelölne „Az év embere, korunk hőse” díjra mint a jelenkori Oroszország ikonikus személyiségeit?

Közel s távol sehol egy hős. Ha volna egy, az véget vetne a háborúnak.

Hogyan értékeli az élet minőségét Oroszországban?

Milyen tényezőket kell ön szerint figyelembe venni?

Nagyon rossz. Óriási a szegénységben élők száma, ami szégyen.

Mit kellene tenniük az embereknek (a társadalomnak), a politikusoknak és hivatalnokoknak (az államnak), valamint az újságíróknak az oroszországi életminőség javításáért?

Az újságírók írjanak; a politikusok balhézzanak, ne a luxusban fetrengjenek; a hivatalnokok pedig ne lopjanak a szegényektől.

Az FSZB ügynökei újabb speciális akciót hajtottak végre a Novaja Gazeta ellen

A Novaja Gazeta szerkesztősége

2002. február 28.

Speciális akcióhoz képest elég gyengécske próbálkozás volt. A technikai kompetenciára három pontot tudunk adni a csekistáknak,[2] a művészi kivitelezésre azonban sajnos egyet sem.

Az FSZB képviselője, Ilja Sabalkin által kiadott közlemény szerint a Novaja Gazeta és kiküldött tudósítója, Anna Politkovszkaja „anyagi problémáik, illetve bizonyos alapítványokkal fennálló nézeteltéréseik megoldására” próbálták kihasználni utóbbi Csecsenföldön végzett munkáját. Sabalkin azt állítja, hogy Politkovszkaja munkásságát a nemkívánatos szenzációhajhászás, illetve a csecsenföldi terrorellenes hadműveletek akadályozása jellemzi. Nyíltan kijelenti azt is, hogy ezek a szenzációk a Soros Alapítványt voltak hivatva meggyőzni arról, hogy engedje el annak a tizennégyezer dolláros támogatásnak a visszafizetését, amelyet a Novaja Gazeta a kiemelt politikai területen végzendő munkára kapott.

Sabalkin szerint lapunk elmulasztott időközi beszámolót küldeni a Nyílt Társadalom Intézet Alapítványnak, ami miatt az alapítvány írásban tájékoztatott minket arról, hogy az anyagi támogatás beszüntetését tervezi. A csekista Sabalkin mindehhez különös hangsúllyal teszi hozzá, hogy Anna Politkovszkaja nem kapott akkreditációt ahhoz, hogy újságíróként dolgozhasson Csecsenföldön.

Együtt van tehát a rettenetes összeesküvés minden szükséges kelléke: amerikai pénz, elégedetlenség szítása az orosz csapatok körében a tengerentúli nagykutyák parancsára és a csecsenföldi tevékenykedéshez szükséges hivatalos engedély hiánya.

Az Oroszországi Föderáció elleni szervezkedésünk leleplezésének híre az Interfax hírügynökségen keresztül minden nagyobb televíziós csatornához eljutott, és a Hatékony Politikáért Alapítvány is kéjesen ecsetelte valamennyi internetes oldalán. Időrabló munka reagálni erre, de muszáj megtennünk. A Novaja Gazeta több száz más szervezethez hasonlóan ötvenötezer dolláros támogatást kapott a Soros Alapítványtól arra, hogy adatbázist hozzon létre a Csecsenföldön nyomtalanul eltűnt emberekről; hogy elősegítse a foglyok és túszok szabadon engedését; valamint hogy megsegítsen egy árvaházat és egy idősotthont. Azt is érdemes megemlíteni, hogy noha a támogatást tavaly kaptuk meg, ezt a munkát már 1994 óta végezzük.

Munkatársunk, Vjacseszlav Izmajlov több mint százhetven elrabolt személy kiszabadulásában működött közre sikeresen. Több tucat idős embernek a Novaja Gazeta, és különösen publicistánk, Anna Politkovszkaja erőfeszítéseinek köszönhetően sikerült átvészelnie két telet egy grozniji idősotthonban. A Belügyminisztérium segítségével rokonaikhoz költöztettük a már teljesen reményvesztett időseket. A Soros Alapítvány ezen munkásságunk elismeréseképpen ajánlotta fel anyagi támogatását, amit mi boldogan elfogadtunk.

A felajánlott ötvenötezer dollárból eddig csupán az első, kevesebb mint tizennégyezer dolláros részletet kaptuk meg. Ennek nagyon egyszerű oka az, hogy három hónapon át Oroszország határain kívül kellett bújtatnunk Anna Politkovszkaját. Miután megerősítést nyert, hogy merénylet készül ellene, a gyanúsított letartóztatásáig életbe lépett az „állam általi védelem” törvénye. Különleges státust kapott, amelyről itt tilos írnunk.

Emiatt a beszámolónkat idén februárban tudtuk leadni. A Soros Alapítvány semmiféle panaszt nem tett a Novaja Gazetára, és a következő tizenkét hónap folyamán megkapjuk a hátralévő negyvenegyezer dollárt is, amelyből folytathatjuk a munkánkat.

A Politkovszkaja munkássága körüli felhajtást illető vádakkal a csekista Sabalkin önmagát is túlszárnyalta. Nem mi, nem is Politkovszkaja, hanem az Egyesített Katonai Főparancsnokság adott ki február 9–10-én közleményt arról, hogy Politkovszkaja a hadsereg tájékoztatása nélkül hagyta el a parancsnoki irodát Satojban. Jó oka volt erre. A katonai ügyészség által a tudomására hozott tények túlságosan komolyak voltak ahhoz, hogy ne így tegyen.

Megismételjük, hogy mi nem adtunk ki közleményt, és semmiféle felhajtást nem csináltunk. Mindez teljes mértékben a hadsereget szócsöveként használó FSZB műve volt. Akkor ki is rúgta el a labdát?

A választ arra, hogy mi izgatta fel ennyire az FSZB-t, a Novaja Gazeta idei 11. és 12. számában találjuk. Bűncselekményből származó bizonyítékok és a katonai ügyészségen készített interjúk segítségével Politkovszkajának sikerült tényekkel és iratokkal igazolnia, hogy hat civil, köztük egy terhes nő agyonlövése, majd holttesteik elégetése a katonai hírszerzés egyik különleges egységének a műve volt. Ez teljességgel egyedi eset. Az ügyészség bátorságának, illetve a gyanúsítottak nyilvános megnevezésének köszönhetően tíz katonai személyt letartóztattak.

Az FSZB közleményében kísérletet sem tesz ezeknek a tényeknek a tagadására: egyszerűen úgy tesz, mintha nem is léteznének. Az FSZB-t nem aggasztja, hogy ez a bűntett tovább szítja és súlyosbítja a háborút. Az FSZB-t csakis az aggasztja, hogy Politkovszkaja nem rendelkezett a szükséges akkreditációval.

Egyébként rendelkezett vele, itt mindjárt be is mutatjuk. Ejnye, csekisták! Ennél kicsit felkészültebben kellene hazudozni.

Ennek a végtelenül intelligens kampánynak a megvalósításához a csekisták néhány újságíró kollégánkat is felhasználták. Először a rendkívül tekintélyes Vedomosztyiban jelent meg egy cikk arról, hogy nem adtuk le időben a beszámolónkat a Soros Alapítványnak, amely ezért leállítja a támogatásunkat. Egyáltalán nem értettük, miért kezdi el egy ilyen komoly üzleti lap hirtelen a saját mércéje szerint az aprópénzt számolgatni mások zsebében – egész addig, amíg meg nem jelent Sabalkin közleménye.

Közlemények terjedtek az Interfaxon keresztül is, addigra már a mi kommentárjainkkal ellátva. Kollégáinknak sajnos semmiféle fenntartásuk nem volt azzal szemben, hogy nyomtatásban lehozzák a Novaja Gazeta és a Soros Alapítvány magánlevelezését. Azt gondolhatná az ember, hogy az adófizetők pénzét pazaroltuk rá.

Hogy ez a levelezés miként szivárgott ki, az egy másik történet. Egy róla készült másolat a Soros Alapítvány birtokában van, az eredetit pedig postán kapta meg a Novaja Gazeta főszerkesztője.

Mondanunk sem kell, hogy sem az alapítvány, sem a főszerkesztő nem adta ki a sajtónak; valaki tehát elfogta a postánkat és felbontotta a leveleinket, hogy megfigyelje a lapunk és talán az alapítvány tevékenységét is. Örömmel közölhetjük, hogy az illető a részletes beszámolónknál semmi komolyabbat nem talált.

Ahogy a mi esetünkben is, csupán az általuk elkövetett hibák mutatják meg, hogy mire költi az FSZB az adófizetők pénzét. Szokás szerint összefüggésre próbálnak rámutatni a csecsen háborúról az igazat megíró cikkek, illetve a nyugati titkosszolgálatok, nyugati pénz és a többi között.

Az FSZB előszeretettel fitogtatja, milyen tájékozott mások ügyeit, különösen olyan ügyeket illetően, amelyekhez semmi köze, és amelyek nem tartoznak a hatáskörébe. Nyilván sokkal könnyebb nem létező problémákra mutogatni, mint megtalálni a Hattábhoz és Baszajevhez hasonló terroristákat. Talán Politkovszkaja és a mi megkésett beszámolónk hátráltatja őket ez utóbbiban. Vagy talán csak ezzel próbálják leplezni a hozzá nem értésüket. Az ilyen és ehhez hasonló kérdésekre kétségkívül a bíróságon kapunk majd választ. Ügyvédeink már készülnek a perre.

Úgyhogy, kedves Sabalkin úr, ne tegye előre tönkre a zakóját azzal, hogy átlyukasztja a kitüntetésének.

Hogyan tovább?

2002. március 4.

Először is, a Novaja Gazeta főszerkesztője felkért, hogy én, Politkovszkaja kiküldött tudósító írjak dühödt hangú nyílt levelet Sabalkin úrnak. Átgondoltam, és elutasítottam. Túl unalmas lett volna. Aztán a főszerkesztő azt mondta, dühödt hangú nyílt levelet kell írnunk Sabalkin főnökének, Patrusev úrnak, az FSZB igazgatójának. Ezt még komolyabban átgondoltam, de szintén elutasítottam. Aki több ezer emberrel nem képes elkapni Baszajevet és Hattábot, az engem nem érdekel. Még annyira sem, hogy feldühítsen.

Akkor írjunk Putyinnak! De én inkább Nyevmerzsickij őrnagynak, a Satoji Körzeti Katonai Parancsnoki Iroda hírszerzési parancsnokának írtam.

Nyevmerzsickij őrnagy tanúja volt a 2002. január 11-i satoji tragédiának – vagyis annak, hogy a Felderítő Főcsoportfőnökség (GRU) katonái meggyilkolnak hat civilt, majd elégetik a holttestüket –, amit Hankalában később hivatalosan az ellenállók sebesült vezetője, Hattáb elfogására indított akcióként könyveltek el. Februári csecsenföldi megbízatásom során ezt az esetet vizsgáltam ki. Ez izgatta fel annyira az FSZB-t, hogy megindították a fentebb vázolt dezinformációs hadjáratot. Hogy miért neki címeztem a levelet? Így láttam jónak.

Kedves Vitalij!

Látja, mit forraltak ezek, amíg mi Satoj földútjait tapostuk? Azt mondják, pénzért tettük. Ezt állította a hankalai katonai főparancsnokság, és teljesen mindegy, hogy kinek a hangszálait használták hozzá. Ön akkor a hegyvidéket járta; egy sziklafokról nézte végig elborzadva a gyilkosságot, és igyekezett nem lezuhanni; napokig feszegette, hogy ki kit ölt meg és égetett el; huszonnyolc árva szemébe kellett néznie. Ennek a munkának Ilja Sabalkin szóvivő szerint dollárban kifejezhető értéke van.

Nekünk persze semmit sem kell bizonyítanunk egymásnak, és most akár csöndben is maradhatnánk. De ön a saját szemével látta, mi történt Dajnál és Nohcsi-Kelojnál, és a borzoji úton, ahol több mint két hónapja feküdt holtan a folyóban két közkatona és egy tiszt, akikre az ilyen Sabalkinok magasról tesznek. Ön tudja, hogy ez nem a dollárokról szól.

Először nagyon dühös voltam, és azt gondoltam, ha Sabalkin a helyünkben lett volna, egészen másképp beszélne. Aztán megnyugodtam, és elkezdtem őt megsajnálni. „Nekik” ott Hankalában nehéz életük van: fel-alá kell futkosniuk, mint a szolgáknak, akiknek a gazdája reggel rosszkedvű, mert nincs rendesen kipucolva a csizmája. Tényleg nem könnyű olyan helyekről beszélni, ahol az ember sosem járt, és olyan dolgokról, amiket sosem látott, ráadásul mindezt úgy, mintha remek munkát végeznének, és mindenről tudnának, ami ott történik. Ön és én inkább fejbe lőnénk magunkat, mintsem hogy úgy ugráljunk át a karikán, mint azok, de Sabalkin, szegény pára, csak gürcöl tovább. Mi tehát szerencsésebbek vagyunk, mivel mindent a saját szemünkkel láttunk, így nem kényszerülünk eljátszani, hogy így volt. Igaz, meggondolva, hogy mit is láttunk, boldogabbak nem vagyunk.

Hogy állnak a dolgok Satojban? Abbahagyták már a helikopterek küldözgetését Hankalából, hogy sebesült Hattábokat fogjanak el? Hogy van Viktor Malcsukov, Satoj katonai parancsnoka, az az űzöttvad-tekintetű ember, aki már régen átlátja, hogy mi folyik körülötte valójában? Nehéz lehet önöknek. Nekem itt Moszkvában könnyebb, mivel csupán idióták támadásait kell elhárítanom. A hegyekhez képest ez gyerekjáték.

Anna Politkovszkaja

A családom komor arccal ül körülöttem. Megint Csecsenföldre utazom, de ezúttal nem Vitalijjal találkozni. Most más terveim vannak.

Anna satoji kiküldetésének
története

2002. február 14.

[2002. január 11-én egy, a katonai főparancsnokság hivatalos álláspontja szerint Hattáb, a csecsen ellenállás vezetőjének elfogására indított akcióban a Felderítő Főcsoportfőnökség (GRU) katonái meggyilkoltak hat civilt, majd a testüket elégették. Anna elindult, hogy kivizsgálja az esetet.]

Előveszem a legutóbbi csecsenföldi kiküldetésemről készült felvételeket, valamint elolvasom az újságokat és megnézem a hírügynökségek felvételeit.

Lám csak, lám. A kollégáim mintha azon versenyeztek volna, hogy ki tud a legalaptalanabb mesével előállni. A mi nagyra becsült Interfax hírügynökségünk szerint február 9-én egy különleges hadművelet során őrizetbe vett engem a Satoji Körzeti Katonai Parancsnoki Iroda, mivel nem voltak nálam a szükséges iratok. Úgy tűnik, az senkit nem izgat, hogy Satojban sem közvetlenül február 9-ét megelőzően, sem aznap, sem közvetlenül utána nem került sor különleges műveletre.

Ahogy haladok a beszámolókkal, úgy válik a hangjuk egyre epésebbé. Ezek szerint megszöktem a parancsnoki irodából és eltűntem, hiteltelenné téve ezzel… ott kell megbüntetni, ahol a legjobban fáj… A Csecsenföldi Egyesített Katonai Főparancsnokság sajtóirodája egyenesen odáig ment, hogy a tettemmel szégyent hoztam valamennyi újságíróra.

Valójában az történt, hogy február 8-án, kiküldetésem második napján, miután Groznijból Satojba utaztam, első dolgom volt mindenfajta titkolózás nélkül felkeresni Szultan Mahomadovot, a Körzeti Belügyi Hivatal igazgatóját, és tájékoztatni őt, hogy ittlétem célja: kivizsgálni a közelmúlt egyik legbotrányosabb és legtragikusabb csecsenföldi eseményét, miszerint ítélet nélkül kivégeztek, majd elégettek hat civilt, akik 2002. január 10-én tértek volna haza Satojból az otthonukba, egy Nohcsi-Keloj nevű hegyi faluba. A parancsnokságról a körzeti önkormányzat irodájába mentem, és a szabályoknak megfelelően megkértem őket, hogy pecsételjék le a megbízatási papírjaimat, ezzel igazolva, hogy megérkeztem. Meg is tették.

Az önkormányzattól aztán a körzeti katonai parancsnoki irodába mentem, hogy találkozzam a parancsnokkal, Viktor Malcsukov ezredessel. Miért akartam vele találkozni? Nos, egészen egyszerűen azért, mert régóta ismerem őt, és csodálom a képességét, ahogy a falusiakkal tárgyalva megold számtalan, a hadsereg és a civil lakosság között felmerülő konfliktust.

Leültünk, és együtt megterveztük, hogyan tudnám a legjobban elvégezni a munkát, amellyel a lapom megbízott. Az ezredes azt mondta, hogy másnap Hankalába kell repülnie egy értekezletre, így sajnos csak korlátozottan tud a segítségemre lenni.

Újságíró kollégáim arról tudósítottak, hogy ezután „letartóztattak”, majd „megszöktem”. Ez színtiszta kitaláció, bár igaz, hogy csak február 8-ára vonatkoztatva, mielőtt még berontott a helyszínre az FSZB. Február 9-én már világos volt, hogy a Satoji körzetben lévő Daj falu közelében a Védelmi Minisztérium Felderítő Főcsoportfőnöksége különleges egységének katonái által elkövetett vérengzés gyökerei, ahogy Csecsenföldön mondják, a hankalai katonai főparancsnokságig nyúlnak vissza.

Február 9-én 11 órára interjút beszéltem meg Andrej Versinyin ezredessel, a Satoji körzet katonai főügyészével, aki jelenleg is nyomoz a kivégzések ügyében, és akinek irodája a 291. ezred főhadiszállásának területén, a Satojtól néhány kilométerre lévő Borzoj falu közelében található. A főügyész úr kellő alapossággal ellenőrizte az irataimat, majd hosszú interjút adott nekem, amelynek során olyan őszintén válaszolt a kérdéseimre, amennyire ez egy folyamatban lévő üggyel kapcsolatban csak lehetséges. Ezúton is őszinte köszönetet mondok Versinyin ezredesnek. Egyszerűen tökéletes ember erre a posztra. Barátságos hangulatban váltunk el.

Közvetlenül ezután kezdődtek a meglepetések. Megtudtam, hogy az interjú ideje alatt FSZB-ügynökök hallgatták ki rólam az ezred biztonsági tisztjeit. Mit akartak megtudni? Miért? Kitől kaptak rá engedélyt? Számomra ismeretlen katonatisztek jöttek oda hozzám, közölték, hogy jót akarnak nekem, és diszkréten azt tanácsolták, nagyon gyorsan hagyjam el az ezredet, mert a letartóztatásomra készülnek, és az FSZB kategorikusan ellenzi, hogy újságírók üssék bele az orrukat ebbe a legmagasabb rangú katonai parancsnokokat is érintő ügybe.

Ekkor kezdődött az „eltűnésem”, váltott autókkal, a nyomaimat eltüntetve, olyan éjszakai szállást keresve, ahol senki sem talál rám. Sok jel utalt rá, hogy ez egyáltalán nem vicc, és életbevágóan fontos, hogy így járjak el. Nagyon szerettem volna életben maradni és hazajutni, miközben hajtóvadászatot folytattak utánam állig felfegyverzett, a szívükben gonoszságot hordozó emberek. Ezért kellett felszívódnom az időben és a térben, nem pedig azért, hogy, mint egyes kollégáim és a hankalai ideológusok írták, feltűnősködjek, és magamra tereljem a figyelmet.

Február 10-én kora reggel gyalog lopóztam be Sztarije Atagiba, álruhában, kerülve az ellenőrző pontokat és a szomszédos Csiri-Jurt faluból induló razziát. Nagyon csendesen, szinte a földön kúszva haladtam, nem akartam magamra vonni a figyelmet, nehogy megöljenek. Megszökni Satojból és a veszett FSZB-ügynökök elől csak a fele volt a feladatnak. A következő kihívást az jelentette, hogy bejussak a vahabiták kezén lévő Sztarije Atagiba. Itt nem járnak az utcán föderációs katonák, sem az új csecsen kormány képviselői. Ugyanis nagyon-nagyon félnek attól, hogy megölik őket. Itt csak újságírók és emberi jogi aktivisták gyűjtenek információt, ugyanúgy rejtőzködve, mint én, mivel a magamfajta újságírónak a Csecsenföldön történtek tükrében nincs más lehetősége, mint hogy kerülje a feltűnést.

Talán azt gondolják, hogy csak szeretek kémesdit játszani, mert így keresem az izgalmat. Ez egyáltalán nem igaz. Gyűlölöm ezt az életet. Az állambiztonsági szervek, és elsősorban az FSZB és a Védelmi Minisztérium emberei által Csecsenföldön teremtett helyzet olyan undorító, hogy hányhatnékom van tőle; olyan a helyzet, hogy egy újságírónak az a teljesen törvényes kívánsága, hogy birtokában legyen a tényeknek egy eseménnyel kapcsolatban, életveszélyes fenyegetéseket eredményez. Mit csináltam én abban a két napban Satojban? Végeztem a munkámat, az ég szerelmére. Higgyék el, nincs gyűlöletesebb, mint amikor az ember a saját hazájában céltáblájává válik a parazitáknak, akik az önök – az adófizetők – pénzéből esznek, isznak és élnek. És akiknek ezután még van képük őt befeketíteni.

Az újságírók hagyományosan nem írnak arról, hogy miként jutnak hozzá a tényekhez. Az olvasó figyelmét a tényekre magukra kell irányítani. Ez teljességgel rendben van. Bocsássák meg, hogy ma el kell térnem ettől az eszmétől, mivel akaratom ellenére hazugságok és találgatások kereszttüzében találtam magam.

Következő számunkban részletes beszámoló jelenik meg satoji kiküldetésemről. Ez lesz az eredménye a Satoji körzetben brutálisan meggyilkolt hat civil ügyében folytatott nyomozásnak, és többet nem mondok arról, hogyan jutottam a tények birtokába. Csakis ma, mielőtt lehull a függöny, engedek meg magamnak néhány következtetést a nyomozást övező eseményekről.

Először is, Csecsenföldön teljesen ellehetetlenítették az újságírói munkát. Értve ezen az átfogó ismeretek megszerzését egy adott eseményről.

Másodszor is, a katonai főparancsnokság alaptalan, szemenszedett hazugságai, amelyeket a média nagy része az ellenőrzésükre tett mindenfajta próbálkozás nélkül adott tovább, a legbelső magjához tartoznak annak a világnak, amelyben ma élünk. Egyre többen engedünk az agymosásnak. Olyan világ ez, amelyben az orosz hadsereg civilekre, köztük újságírókra vadászik, de Hattábra, a terroristavezérre nem.

Harmadszor pedig, sok újságíró kollégám, aki úgy táncol, ahogy az állami hatóságok és a vezérkari tisztek fütyülnek, bármit kész megtenni, amit mondanak neki: interjút készíteni az igazság legcsekélyebb figyelembevétele nélkül, nem létező botrányokról írni, mindezt azért, hogy ne kelljen szembenéznie a Csecsenföldön éppen elkövetett testvérgyilkossággal. Ez a lényege mindazon szerencsétlen eseményeknek, amelyek legutóbbi kiküldetésemen estek meg velem, és amelyek február 12-én véget értek.

Anna Politkovszkaja

A szerkesztőség jegyzete

A Novaja Gazeta köszönetet mond Viktor Kazancevnek, a Déli Szövetségi Terület teljhatalmú képviselőjének, és másoknak, amiért reagáltak felkérésünkre, hogy segítsék kiküldött tudósítónk, Anna Politkovszkaja keresését.

Köszönetet mondunk Oroszország Belügyminisztériuma Személybiztonsági Főosztályának, valamint Szergej Jasztrzsembszkij elnöki szóvivő titkárságának, amiért segítettek megállapítani munkatársunk hollétét a csecsenföldi Satoji körzetben történt incidens után.

Megér-e egy emberéletet az újságírás?

2003. november 10.

Megér-e egy emberéletet az újságírás? Valahányszor olyasmi történik, mint ami november 3-án Rjazanyban történt – márpedig Oroszországban nem ritkaság az újságírók elleni emberölési kísérlet –, mi, a tájékoztatás szolgálói, sőt rabszolgái, feltesszük magunknak ezt a kérdést. Ha az igazság ára ennyire magas, nem kellene abbahagynunk, és más foglalkozást választanunk, ami nem jár ennyi kockázattal és „komoly kellemetlenséggel”? Mennyire érdekeljük a társadalmat, amelyért ezt a munkát végezzük? Mindannyian magunk hozzuk meg a döntésünket ebben a kérdésben.

2003. november 3-án, körülbelül 21 óra 4 perckor a rjazanyi Zubkovoj utca 26-os számú házának bejáratánál megkísérelték megölni Mihail Komarovot, a Novaja Gazeta helyi kiadásának segédszerkesztőjét. Hátulról fejbe verték egy súlyos, tompa tárggyal, miközben hazafelé tartott. Komarov tudósításait jól ismerik Rjazanyban, az utóbbi időben pedig az oknyomozó újságírásra specializálódott, és többek közt a helyi oligarchák üzleti tevékenységét vizsgálta.

Éjszaka az orosz városok alvóvárosai olyan egyformák, akár az egypetéjű ikrek. Hasonlóságukat a rájuk leszálló sötétség jelenti, melynek leple alatt bárki láthatatlanul és akadálytalanul megölhet valakit, majd problémamentesen felszívódhat.

Még nincs is késő november 4-én, a gyilkossági kísérletet követő napon, de Rjazany Daskovo-Peszocsnoje nevű külvárosában szokás szerint már most nem látni semmit. Mintha a városrész úgy, ahogy van, nem is létezne. A Zubkovoj utcát, a helyi „Broadwayt” is csak sejteni lehet, mert elmerül a nemlét sötétjében. Csak érezni, hogy valahol errefelé emberek laknak. Itt minden adott ahhoz, hogy valaki lecsapjon az emberre. Tapogatózva haladunk előre Valentyina Komarova, Mihail édesanyja társaságában, akit valósággal sokkoltak a történtek. Két fia van. A fiatalabbik, Gyima húszéves, ígéretes futballista. Az idősebb, Mihail „olyan, akár a nagyanyja”, mondja Valentyina félelemmel vegyes büszkeséggel. „Neki is ami a szívén, az volt a száján. Anyám túlélte a háborút, és a mai napig harcol, pedig már nyolcvanéves. Egy jottányit sem enged, nincs is egy vasa sem. Misa is ilyen. Hányszor könyörögtem neki: »Ne csináld, fiam. Hadd éljék az életüket, éljük mi is a mienket.« A munkahelyemen is mindig mondták: »Rossz vége lesz ennek.« Tessék, megérkeztünk. Itt lakunk, a 14.-ben.”

Ezeken a lépcsőkön várta Mihailt két, fekete gyapjúsapkát és bőrdzsekit, az orosz bérgyilkosok egyenruháját viselő férfi. A szomszédok észrevették őket, de szokás szerint figyelmen kívül hagyták. „Amíg én rendben vagyok, amíg nem engem vernek, addig nincsen semmi baj.” Ezen a lépcsőn kúszott fel vérnyomot húzva maga után az újságíró, hogy megmeneküljön az életére törők elől. Ahogy tegnap, ma is minden ajtó zárva. A bejárat tökéletesen alkalmas gyilkosságra, tele sötét zugokkal, ahol az ember maga lehet a mentőszolgálat, a hatalmi piramis, az ügyész és a rendőrség.

Ha már itt tartunk, történetesen a sarkon van a rendőrség Október kerületi milíciájának őrse. Amely egyébként világhírű, hiszen itt, a közelben kapták rajta 1999 őszén a sötétben, amely nemcsak a bérgyilkosoknak, de az FSZB-nek is jó barátja, a Szövetségi Biztonsági Szolgálat rjazanyi igazgatóságát, amint gyakorlatozásképpen robbanóanyagot, a „cukornak” becézett hexogént telepítettek egy lakóházba, nem sokkal a háború újrakezdése előtt.[3]

–  Hallott róla, hogy az önök körzetében tegnap megpróbálták meggyilkolni Mihail Komarov újságírót? – kérdezem az ajtón idegesen kileső fiatal milicistát.

–  Igen. Most láttuk a tévében.

–  Biztos gyakran történik errefelé ilyesmi, ha ilyen nyugodtan fogadják.

–  Nem, ez az első – feleli Vitalij Vjazkov ügyeletes tiszt rezzenéstelen arccal.

November 5-e, kora reggel. Szerdánként szemle van az Október kerületi milíciánál. Néhány milicistának nem volt kedve elmenni, ők az ajtónál dohányoznak, és a Komarov elleni gyilkossági kísérletről beszélgetnek.

–  Minek ugrált annyit – mondja egy cigarettázó nő. A többiek helyeselnek.

Megérkeznek a feletteseik: a körzeti milícia ügyvezető parancsnoka, Alekszandr Najgyonov, és a helyettese, Jevgenyij Popkov.

–  Nincs mit mondanunk – hangzik rövidre fogott nyilatkozatuk.

–  Annyit azért elmondanának, hogy nyomoznak-e az ügyben? Már november 5-e van.

Najgyonov ezredes kis híján elfut előlem, a pillantása ide-oda ugrál.

Mi lehet a probléma? Nem magától értetődő, hogy ha megtámadtak valakit, akkor nyomozni kell? Vagy ahhoz lehet köze a milícia idegességének, hogy az általa kiadott közleményben Komarov a maga részéről a rjazanyi oligarchát, Szergej Kuznyecovot nevezte meg első számú gyanúsítottként, a tíz leggazdagabb helybéli egyikét, többek közt egy hatalmas bevásárlóközpont tulajdonosát, akinek gyakran írt az üzleti módszereiről?

Ez a magyarázat látszik megerősítést nyerni, amikor Najgyonov ezredes kíséretében megérkezik Mihail Zotov nyomozó, hogy elsőnek hallgassa ki az áldozatot a területi neurológiai klinikán. Csillapíthatatlanul kíváncsi arra, hogy miért írt annyit Komarov Kuznyecovról. Nem az történt esetleg, sugallja kitartóan, hogy kenőpénzt fogadott el tőle, amiért „jó” cikkeket kellett írnia róla, aztán amikor Kuznyecov nem fizetett többet, kritizálni kezdte őt? Mert Kuznyecov ezt állítja. Nyilván mindenki magából indul ki. „Ha megadod, amit akarunk, velünk vagy. Ha nem, akkor ellened vagyunk.” Ez a milícia gyomorforgató hitvallása.

Mindjárt dél, de a törvény és a rend őrei nem sietnek elkezdeni a munkát, és egyértelműen nem Komarov oldalán állnak. Rjazany-szerte fel-alá rohangálva próbálunk utánajárni az ügynek: az Október kerületi ügyész irodájából a Rjazanyi terület főügyészéébe, onnan az Október kerületi milícához a Jeszenyin utcába, végül benyomulunk a felháborodott Najgyonov ezredes irodájába, és egy barátságos grúz férfit találunk ott, aki nem sokkal ezután ezt mondja nekünk: – Grúz vagyok, tehát még nem született meg az az ember, aki engem meg tudna vesztegetni.

Ő a Területi Bűnügyi Nyomozóiroda vezetője, Dzsan-szug Mzsavanadze milíciaezredes, aki ünnepélyesen tájékoztat bennünket arról, hogy november 5-én 11 óra 30 perckor megindult a bűnügyi nyomozás.

–  Milyen munkát végeznek a nyomozás fő szálán, amely Kuznyecovot is érinti? Csatolták az ügy aktájához Komarov cikkeit és az FSZB-nél két hete tett bejelentését, hogy megfenyegették?

–  Az ügy megoldásához használt eszközökről és módszerekről nem áll módomban beszélni.

Tökéletesen megértjük ezt, és tovább grasszálunk fel-alá Rjazany utcáin, próbálva megbizonyosodni arról, hogy ezek az eszközök és módszerek nem a bűncselekmény eltussolását szolgálják majd. Errefelé mindenkinek Kuznyecov oligarcha az apukája.

Az oligarcha nemigen izgatja magát, a módszerei pedig demokratikusak, épp ahogy azt a Rjazanyi terület kormányzójának legfőbb anyagi támogatójától várná az ember.

–  Ugyan miféle oligarcha vagyok én? – kérdezi szégyellősen. Egyik előző életében ő volt a Komszomol kerületi bizottságának titkára. Civilizáltságot, kedélyességet és szerénységet sugároz. – Tegnap kértem kölcsön ötezer dollárt az anyósomtól. Az utolsó kopejkámat is beleforgattam az üzletbe. Még saját lakásom sincsen. Már rég ki kellett volna vándorolnom Izraelbe. Az édesanyám, Galina Abramovna ott él, én meg itt gürcölök. Született építő vagyok. Alkotó természetem van. Azon a patkányoktól nyüzsgő szeméttelepen felépítettem egy bevásárlóközpontot hatszáz üzlettel. Én nyitottam meg Rjazany legjobb szépségszalonját, ahol egy kitűnő sebész is dolgozik. Felvarrta a feleségem melleit, nekem meg leszedte az anyajegyeimet. Kivétel nélkül mindenki elégedett vele. Csak Misa Komarov nem. Folyton arról irkál, hogy engedély nélkül végzi a plasztikai műtéteket. Piti személyes bosszút akar állni rajtam. Már nagyon unom a cikkeit. Úgyhogy elhatároztam, hogy móresre tanítom.

–  Móresre tanítja? Tudja, hogy november 3-án valaki megpróbálta őt megölni? Miután eljött a kettejük perének a tárgyalásáról?

–  Úgysem fog hinni nekem, de csak most hallottam róla, éppen mielőtt találkoztunk. – Az oligarcha behívja a biztonsági főnökét, egy fekete bőrdzsekis nagydarab embert. – Voltál a kórházban? – kérdezi tőle.

A testőr részletesen előadja, mit mondott neki az orvos Komarov egészségi állapotáról.

–  Nem furcsa, hogy az orvos bizalmas egészségügyi adatokat adott ki az ön vikingjének?

Kuznyecovnak tetszik az általa keltett hatás, óvatosan elmosolyodik.

–  Milyen bizalmas adatokról beszél? Engem is ugyanazon az idegsebészeti osztályon kezeltek, amikor valaki hozzám vágott egy gránátot. De ez a Misa nem tanul semmiből.

–  Ön szerint miféle joga van „kioktatni” Komarovot, mintha az apja volna?

–  Én mindenkinek az apja vagyok itt Rjazanyban, és úgy látom, hogy elég sikeresen csinálom. Komarov most már meggondolja, hogy mit ír, jobban megválogatja a szavait. Én személy szerint azt gondolom, hogy a Novaja Gazeta nagyszerű újság. Misát meg ne féltse; sokszor fejbe vágták már, mert nem tudja, mikor kell félreállni.

Elköszönünk úgy, hogy nem jutottunk sehová.

Délután Viktor Ognyov rjazanyi helyettes ügyész meglepő kijelentést tesz: azt mondja, tegnap, november 4-én 19 óra 10 perckor vette kezdetét a nyomozás, nem pedig november 5-én 11:30-kor, ahogy Mzsavanadze ezredes állította néhány órával ezelőtt.

–  A milícia egész mást mondott. Kinek higgyek?

–  Mit tudják ők? – Ognjov megállás nélkül lapozgat a dossziéjában, amelyben első pillantásra felismerhető két különböző utasítás ugyanazzal az üggyel kapcsolatban. – Műveletileg beavatkoztunk, hogy hatékonyabban folyhasson a munka. Először egy segédnyomozó, Szkrinnyikov kapta meg az ügyet, de az utasításomra végül is egy tapasztaltabb munkatárs fogja kivizsgálni (az a Mihail Zotov, aki Kuznyecovot védte Komarovval szemben). Különleges jelentést fogunk küldeni Moszkvába a főállamügyészségnek, mivel, mint ezzel ön is nyilván egyetért, ez nem rutineljárás. Maradéktalanul betartjuk a bűnügyi eljárási szabályzatot.

–  De miért csak rendzavarás a vád?

–  Mert Komarovot nem ölték meg, és nem rabolták ki. Az elkövetőknek nem állt szándékukban megölni őt.

– Honnan ilyen biztos ebben? Ismeri a szándékaikat?

–  Tudjuk, hogy ha meg akarták volna ölni, meg is ölik, ők azonban csak rá akartak ijeszteni. A sértett könnyebb sérülést szenvedett, ami csupán rövid időre befolyásolja az egészségi állapotát.

–  Még most sem épült fel!

–  Szabadjon megemlítenem, hogy a büntető törvénykönyv nem tartalmaz külön, az újságírók megveréséről szóló cikkelyt – mosolyog cinikusan Ognjov.

Újra beesteledik. Misa az alulfinanszírozott orosz kórházakra jellemző keskeny ágyon fekszik. A fején kötés, az arca sápadt. Az édesanyja hozott be neki gyógyszert, kötszert és injekciós fecskendőket, mert azt idegsebészeti osztályon – szokás szerint – nincs ilyesmi. Sőt, este még orvosok és ápolók sincsenek, de szerencsére Valentyina maga is ápolónő. Komarov a demokráciáról, a tömegmédia felelősségéről és arról szónokol a szobatársainak, hogy rendíthetetlenül állni kell a harcot a mindenki életét megrontó korrupció ellen. A többiek komor arccal hallgatják, vagy a saját fájdalmaik miatt, vagy azért, mert nem hisznek a demokrácia győzelmében, netán a Misa által emlegetett cselekvés szükségességében. Valentyina a szomszéd ágy szélén ülve dorgálja a fiát.

–  Értem én, mit mondasz, nem is azt mondom, hogy ne legyél újságíró, csak vigyázz magadra.

–  Nem szabad engedni, anyuka – feleli Mihail az olyan ember szenvedélyével, aki nem köt kompromisszumokat a jó ügyért folytatott harcban. A poszttraumás eufória állapotában van, felkészült a legrosszabbra, és nem fél semmitől. – Féljenek ők minden héten attól, hogy miket fogok írni róluk, nehogy már mi féljünk tőlük!

–  Mit fogsz most csinálni, Misa? – kérdezem indulóban.

–  Írom tovább a cikkeimet – válaszolja hajthatatlanul Komarov.

Érdemes-e tehát emberéletet áldozni az újságírásért? Hogyan döntsük el?

Minden, újságíró ellen végrehajtott sikeres támadás Oroszországban – amelyek után már-már hagyományosan nem kapnak el senkit – egyre csökkenti azoknak az újságíróknak a számát, akik azért írnak, hogy küzdjenek az igazságért. Óriási a kockázat, és nem mindenki bírja azt a szakadatlan feszültséget, amely a velejárója ennek a munkának. És ahogy az egyik fajta újságírók száma csökken, úgy nő azoké, akiknek megfelel az igénytelen újságírás, akik arról írnak, amihez nem kell olyan helyeken szimatolni, ahol ezt nem akarják.

Az igénytelen média az igénytelen közönséget szolgálja ki, amely készségesen elhisz mindent, amit mondanak neki. Minél nagyobb az előbbi, annál masszívabb lesz az utóbbi, és annál kevesebb lehetősége lesz a társadalomnak, hogy lássa, mi a baj a körülményekkel, amelyek között él.

Az utóbbi néhány hónapban a helyzet rohamosan romlott. Úgy tűnik, közel járunk a ponthoz, amelyen túl a kormányzat (az oligarchák, az FSZB, a bürokrácia) nem liheg tovább a nyakunkba, mert elérte, amit akart: senki nem lesz többé hajlandó az életétől is megválni azért, hogy kideríthesse az emberek életéről az igazságot. Ha kereslet nincsen, nem lesz kínálat sem.

[Több mint három évvel később még mindig nem fogták el az elkövetőket: sem azokat, akik megtámadták Komarovot, sem azt, aki fizetett nekik ezért.]

1  Zavaros időszaknak (Szmutnoje vremja) az orosz történelem 1598 és 1613 közötti, felkelésekkel és polgárháborúkkal teli időszakát nevezik – a ford.

2  A Cseka 1917-ben alapított állambiztonsági szervezet volt. Ennek utódja lett a KGB, majd az FSZB.

3  Moszkvában, Bujnakszkban és Volgodonszkban is robbantottak fel panelházakat, mégpedig minden jel szerint az FSZB, számos orosz életet oltva ki. A merényleteket a csecsenekre kenték, ami jó ürügy volt a háború újrakezdéséhez. Rjazanyban lelepleződött egy kísérlet, amelyről később azt állították, hogy gyakorlat volt.

Tartalom

Előszó

Mi is tehát a bűnöm?

1. Feláldozhatók-e életek az újságírásért?