Lady Sophia szeretője
Author: Lisa Kleypas
Date: 2026-09-14
Keywords: romantikus krimi
Description: A nő bosszúra szomjazott… de szerelmet talált.
Publisher: GABO Könyvkiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Lady Sophia’s Lover

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers

New York, 2002

Fordította: Szűr-Szabó Katalin

Copyright © 2002 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2009, 2026

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Gaborják Ádám

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-615-110-223-7

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Szerkesztőmnek, Lucia Macrónak.

Köszönöm az útmutatásod, a barátságod
és a csodálatos lelkesedésed
a közös munkánk iránt,
amelyet soha nem vettem magától értődőnek.

Az életben néha abban a kegyben részesülünk,
hogy a megfelelő ember a megfelelő pillanatban jelenik meg…

az én karrierem nehéz válaszútjánál nekem
te voltál ez az ember.

Csak egy ilyen tehetséges szerkesztő
segíthetett nekem megtalálni a helyes irányt
és mi több,
még ezen az úton is tartottál.

Szerencsés vagyok, hogy vagy nekem.

Köszönettel és szeretettel,

L. K.

1. fejezet

Régen nem hált már asszonnyal.

Sir Ross Cannon nem talált más magyarázatot arra, hogy miért reagált ilyen hevesen, amikor megpillantotta Sophia Sydney-t; kénytelen volt íróasztala mögé ülni, hogy elrejtse váratlan erekcióját, amit képtelen volt lelohasztani. Zavarában átható tekintettel meredt a lányra, és eltűnődött, miképp lehet, hogy Sophia Sydney-nek már a puszta jelenléte is ilyen őrjítő vágyat kelt benne. Még soha senki nem tett rá ilyen elementáris hatást.

A lány tagadhatatlanul bájos jelenség volt: mézszőke haj és kék szem, de akadt benne valami, ami túltett szép külsején, éspedig a belőle sugárzó szenvedélyesség, amit a nyugodt és törékeny külső mögé rejtett. Ross vágyát – akárcsak bármelyik férfiét – sokkal inkább az korbácsolta fel, ami rejtve maradt, mint amit felfedtek. És Sophia Sydney kétségkívül sok titkot őrzött.

Ross némán igyekezett úrrá lenni a lány iránti testi vágyán, és mahagóni íróasztala összekaristolt lapjára összpontosított, míg a fellobbant vágy le nem csillapodott. Amikor tekintete végül a lány kifürkészhetetlen pillantásával találkozott, Ross továbbra sem szólalt meg, mivel már régen megtanulta, hogy a hallgatás hatásos fegyver, amivel zavarba hozhat másokat; az emberek megpróbálják beszéddel eloszlatni, és közben sokat elárulnak.

Sophia azonban idegességében nem hordott össze hetet-havat, ahogy más nők tették volna. Óvatosan méregette Rosst, és csendben maradt. Kétségtelenül megpróbált túljárni az eszén.

– Az írnokomtól tudom, Miss Sydney – szólalt meg Ross végül –, hogy nem volt hajlandó közölni a jövetele okát.

– Ha elárulom, miért jövök, nem engedtek volna be önhöz. Tudja, a meghirdetett állás érdekel. – Rosst ritkán lepte meg bármi, mivel munkája során sokat látott és tapasztalt. De a feltevés, hogy a lány itt akar dolgozni, éppen nála, elképesztőnek tűnt. A lánynak bizonyára fogalma sincs róla, hogy a munka mivel jár.

– Segédre van szükségem, Miss Sydney, aki részben írnoki, részben nyilvántartási teendőket lát el. A Bow Street nem nőnek való hely.

– A hirdetésben nem szabta meg, hogy a segéd csak férfi lehet – emlékeztette a lány. – Tudok olvasni, írni, háztartási kiadásokat vezetni és könyvelni. Miért ne jelentkezhetnék az állásra? – Tiszteletteljes hanghordozása alig észrevehetően kihívó lett. Ross, akiben ez érdeklődést keltett, és kicsit zavarba is jött tőle, eltöprengett, hogy nem találkoztak-e már. De nem: biztos emlékezne a lányra. Mégis volt benne valami nyugtalanítóan ismerős.

– Hány éves? – kérdezte váratlanul. – Huszonkettő? Huszonhárom?

– Huszonnyolc, uram.

– Csakugyan? – Ross nem hitt neki. Sokkal fiatalabbnak látszott annál a kornál, amit menthetetlen vénlányságnak tekint a társadalom.

– Csakugyan, uram. A lányt láthatóan mulattatta a hitetlenkedése. Ültében felemelkedett, és elé tette a kezét. – Látja? Egy nő korát mindig meg lehet állapítani a kezéről. – Ross a hiúság nélkül szemlére bocsátott kis kézre meredt. Nem egy fiatal lány, hanem egy ügyes asszony keze volt, aki tudja, mi a kemény munka. Bár körmeit gondosan tisztára sikálta, csaknem tövig le is vágta. Ujjait vékony, fehér sebhelyek borították, amiket ügyetlen vágások és horzsolások hagytak maguk után, és egy félhold alakú égésnyom is volt, amit egy tepsi vagy fazék hagyhatott. Sophia visszaült a helyére. A fény szelíden megcsillant dús, szőkésbarna haján.

– Ön sem úgy fest, mint ahogy képzeltem – jegyezte meg.

Ross kajánul felvonta a szemöldökét.

– Valóban?

– Azt hittem, nagy hasú, idős úr, aki parókát visel, és pipázik.

Rosst kurta kacajra fakasztotta a megjegyzés, amely halk és rekedtes volt, és Ross most döbbent csak rá, hogy régen nem nevetett. Ki tudja, miért, képtelen volt visszatartani a következő kérdését.

– Csalódott, hogy nem olyan vagyok?

– Nem – felelte kissé elfulladt hangon a lány. – Nem csalódtam. – Az irodában perzselő lett a forróság. Ross kíváncsi volt, vajon vonzónak találja-e a lány. Nemsokára betölti a negyvenet. Fekete hajába ezüst szálak vegyülnek. Az éveken át tartó örökös munka és a kevés alvás nyomot hagyott rajta, és élete nyaktörő tempója miatt zörögtek a csontjai. Nem a vele egykorú nős férfiakra jellemző nyugodt, jóllakott külseje volt, ami érthető, hiszen azok nem kóboroltak éjjel az utcán, mint ő, nem nyomoztak gyilkosságok vagy rablások ügyében, nem látogattak börtönöket, és nem fojtottak el zendüléseket. Látta, hogy Sophia bíráló tekintettel néz körül a spártaian berendezett irodában. Az egyik falat térképek borították, a másikat könyvespolcok. A helyiséget csak egyetlen festmény díszítette, egy sziklás-erdős tájkép, amelyen patak csörgedezett, és a háttérben szürke hegyek magasodtak. Baj vagy feszültség esetén Ross szerette ezt a tájképet nézni, mert úgy érezte, hogy a hűs, nyugalmasan sötét tónusok lecsillapítják.

Nyersen folytatta a lány kikérdezését.

– Hozott ajánlólevelet, Miss Sydney?

A lány megrázta a fejét.

– Attól tartok, az előző munkaadóm nem ajánlana.

– És miért nem?

A lány végre elvesztette a lélekjelenlétét és elpirult.

– Éveken át egy távoli unokatestvéremnél dolgoztam. Miután a szüleim meghaltak, megengedte, hogy nála lakjam, bár ő maga sem volt jómódú. Irgalmáért cserébe megkért, hogy legyek a mindenese. Azt hiszem, Ernestine kuzin elégedett is volt az igyekezetemmel, amíg… – A szavak mintha elakadtak volna a torkában, és a hirtelen kiütköző veríték gyöngyházfénybe vonta bőrét. Ross már minden elképzelhető szerencsétlenségről, gonoszságról és emberi nyomorúságról hallott a tíz év alatt, amióta a Bow Streeten főbíróként ténykedett. Bár egyáltalán nem volt szívtelen, megtanulta, hogy érzelmileg elhatárolódjék azoktól, akik előadták a védekezésüket. De Sophia látható gyötrelme azzal a bolondos vággyal töltötte el, hogy megvigasztalja a lányt, felkapja, és enyhítse kínjait. Az ördögbe is, gondolta zord meglepődéssel, miközben váratlan oltalmazási késztetésén igyekezett úrrá lenni.

– Folytassa, Miss Sydney – vetette oda kurtán.

A lány bólintott, és mély lélegzetet vett.

– Nagyon helytelenül cselekedtem. Én… szóval, a kedvese lettem valakinek. Korábban sosem tettem ilyet… de a falu melletti hatalmas birtokon vendégeskedett, és… egy séta alkalmával találkoztam vele. Soha hozzá hasonló nem udvarolt nekem. Beleszerettem, és… – A lány elhallgatott, és elfordította tekintetét, mintha képtelen volna tovább Ross szemébe nézni. – Azt ígérte, feleségül vesz, én meg elég bolond voltam, hogy higgyek neki. Amikor rám unt, gondolkodás nélkül elhagyott. Akkor már természetesen én is rájöttem, micsoda képtelenség azt hinni, hogy egy olyan rangú férfi, mint ő, feleségül vesz.

– Arisztokrata volt? – kérdezte Cannon.

A lány a szoknyája redőin át domborodó térdét nézte.

– Nem egészen. De egy nemesi család legfiatalabb sarja volt. Illetve most is az.

– A neve?

– Inkább nem árulnám el, uram. Mindez már a múlté. Legyen elég annyi, hogy az unokatestvérem tudomást szerzett a viszonyunkról az udvarház úrnőjétől, aki azt is elmondta, hogy a kedvesem nős. Mondanom sem kell, hogy kitört a botrány, és Ernestine kuzin távozásra szólított fel. – Sophia ideges mozdulattal lesimította a szoknyáját.

– Tudom, hogy mindez erkölcstelen jellemre vall, de állítom, hogy nem könnyen… adom be a derekam. Ha hajlandó lenne megbocsátani a múltamat…

– Miss Sydney. – Cannon megvárta, míg a lány újra képes a szemébe nézni. – Álszent volnék, ha elítélném ezért a viszonyért. Mind követünk el hibákat.

– Ön bizonyára nem.

Cannon szárazon elmosolyodott.

– Kivált én.

A kék szem élénken villant.

– Miféle hibákat?

Cannont mulattatta a kérdés. Tetszett neki a lány félelmet nem ismerő természete és a mögötte rejlő sebezhetőség.

– Nem tartozik önre, Miss Sydney.

A lány lassan elmosolyodott.

– Akkor továbbra is kételkedem abban, hogy elkövetett akár egyet is. – Olyan mosoly volt az, amilyenre szenvedélyes szeretkezés után húzódik egy asszony szája. Kevés nőben volt meg az a könnyed érzékiség, az a természetes melegség, amitől egy férfi nagy kannak érzi magát. Ross döbbenten meredt ismét az íróasztalára, de sajnos még így sem tudta elűzni azokat a vad képeket, amik a fejében kergették egymást. Át akart nyúlni az asztalon, hogy a sima mahagónira rántsa a lányt, és letépje róla a ruhát. Csókolni akarta a mellét, a hasát, a combját… szét akarta húzni a lába közti göndör szőröket, és a puha, tengerillatú redőkbe akarta temetni az arcát, hogy addig nyalja és szívja, míg a lány a gyönyörtől magáról megfeledkezve sikoltozni nem kezd. És amikor ismét felizgatta, kikapcsolná a nadrágját, és belehatolva addig szeretkezne vele, míg vad vágyát ki nem elégítené. És akkor…

Rosst feldühítette, hogy képtelen uralkodni magán. Mérgesen dobolt az asztalon.

– Mielőtt az én múltamról beszélgetnénk – jegyezte meg –, előbb az önét nézzük. Gyermek is született ebből a viszonyból?

– Nem, uram.

– Nagy szerencse.

– Úgy van, uram.

– Shropshire-ben született?

– Nem, uram. Az öcsémmel egy Severn-parti kisvárosban születtünk… – Sophia elhallgatott, arcán árnyék suhant át, és Ross megsejtette, hogy a lány múltja sok fájó emléket őriz. – Amikor szüleink egy csónakbaleset során az életüket vesztették, magunkra maradtunk. Még tizenhárom éves sem voltam. Az apám vikomt volt, de kevés földünk volt, és semmi pénzünk, amiből megművelhettük volna. Rokonaink sem voltak, akik megengedhették volna maguknak, hogy két, szinte nincstelen gyermeket befogadjanak. A faluban néhányan felváltva gondoskodtak rólunk, de sajnos… – Tétovázott, majd óvatosabban igyekezett fogalmazni. – John, az öcsém és én nagyon zabolátlan gyerekek voltunk. Rohangáltunk a faluban, rosszalkodtunk, amíg egy nap rajta nem kaptak minket, hogy loptunk a helyi pékségből. Akkor küldtek el Ernestine kuzinhoz.

– És mi lett az öccsével?

A lány tekintete a távolba meredt, modora kimért lett.

– Meghalt. A cím odalett, a családi birtoknak nincs ura, mivel nincs férfiörökös. – Ross, aki maga is sok bánatot megélt, átérezte mások szomorúságát. Azonnal megértette, hogy bármi történt is a lány öccsével, az eset mély sebet hagyott a lelkében.

– Sajnálom – suttogta.

A lány mereven ült, és látszólag meg sem hallotta. Ross hosszas hallgatás után nyersen folytatta:

– Ha az apja vikomt volt, akkor Lady Sophiának kellene önt szólítani. A lány halvány mosolya csupa keserűség volt.

– Felteszem, hogy így van. De elbizakodottság lenne tőlem egy főrangú címhez ragaszkodni, nem? A „Lady Sophia”-időszaknak már vége. Egyre vágyom csak, hogy megfelelő állást találjak, és talán újrakezdjem az életemet.

Ross alaposan szemügyre vette.

– Tiszta lelkiismerettel nem vehetek fel egy nőt a helyettesemnek, Miss Sydney. Egyebek között az is a kötelességei közé tartozna, hogy a Newgate-be tartó és onnan érkező rabszállító kocsin lévőket jegyzékbe vegye, jelentéseket írjon a Bow Street-i rendőrökről, és felvegye a vallomásait azoknak a becstelen alakoknak, akik nap nap után megfordulnak ebben az épületben. Olyan feladatokat kellene ellátnia, amelyek sértik egy nő érzékenységét.

– Engem nem zavarna – felelte a lány a legnagyobb lelki nyugalommal. – Mint említettem, sem ártatlan nem vagyok, sem gondtalan életet nem éltem. Nem vagyok már fiatal, nem kell védelmeznem a jó híremet vagy a társadalmi rangomat. Sok nő dolgozik a kórházakban, börtönökben és az aggok, szegények menhelyein, ahol számtalan kétségbeesett és féktelen emberrel kerülnek össze. Kibírom, ahogy ők is.

– Nem vehetem fel a helyettesemnek – szögezte le Ross határozottan. Felemelt kezével csendre intette a lányt, aki megpróbálta félbeszakítani. – De a korábbi házvezetőnőm éppen most vonult vissza, és hajlandó vagyok a helyére felvenni. Sokkal megfelelőbb állás lenne önnek.

– Szívesen átvennék bizonyos háztartási teendőket – engedett a lány – amellett, hogy a helyetteseként dolgozom.

– Mindkettőt szeretné? – kérdezte a férfi enyhén gúnyosan. – Nem gondolja, hogy sok lenne egy embernek?

– Azt állítják önről, hogy hat ember helyett dolgozik – vágott vissza a lány. – Ha ez igaz, akkor én is el tudom látni két ember munkáját.

– Nem két, csak egy állást ajánlok önnek. A házvezetőnőit.

A férfi ellentmondást nem tűrő kijelentése meglepő módon mosolyt csalt a lány ajkára. Kétségkívül kihívóan, ugyanakkor barátságosan nézett a férfira, mintha tudná, hogy nem hagyja kisétálni az ajtón.

– Köszönöm, nem – felelte. – Vagy megkapom, amit akarok, vagy nem kérek belőle. – Ross arcán feltűnt az a kemény kifejezés, amitől a legharcedzettebb Bow Street-i nyomozók is behúzták a nyakukat.

– Nyilvánvalóan nem érti, Miss Sydney, hogy milyen veszélyeknek lenne kitéve. Egy vonzó nő nem dolgozhat bűnözők között, akik a gonosztettektől a perverz bűnökig olyasmiket követnek el, amelyekre nincsenek szavaim. – De a lányt nem ijesztette meg, amit kilátásba helyezett.

– Száznál is több rendőr, lovas rendőr és mintegy fél tucat Bow Street-i nyomozó venne körül. Merem állítani, hogy itt nagyobb biztonságban lennék, mint ha a Regent Streeten vásárolnék.

– Miss Sydney…

– Sir Ross – szakította félbe a lány, majd felállt, és az íróasztalra támaszkodott. Magas nyakú ruhája semmit sem láttatott, amikor feléje hajolt. Mélyen kivágott ruhában, azonban úgy tárult volna Ross szeme elé a melle, mint két, tálcán felkínált lédús alma. Ross, akinek vágyát az elviselhetetlenségig felkorbácsolta a gondolat, kénytelen volt csakis a lány arcára összpontosítani. Sophia ajkán halvány mosoly játszott.

– Semmit sem veszít, ha engedi, hogy megpróbáljam – hívta fel a férfi figyelmét. – Adjon egy hónapot, hogy bebizonyítsam, mennyit érek. – Ross átható pillantással méregette. Volt valami mesterkélt abban, ahogy a lány bájai felsejlettek. Megpróbálta őt rávenni, hogy adjon valamit, amire vágyik, és igyekezetét siker koronázta. De az isten szerelmére, miért akar nála dolgozni? Ross rádöbbent, nem engedheti el úgy, hogy ki ne derítené az indítékát.

– Ha nincs megelégedve velem – folytatta a lány –, még mindig felvehet mást. – Rossról köztudott volt, hogy racionálisan gondolkodó ember. Logikátlan volna, ha nem venné fel a lányt. Mi több, ostobaság. Tisztában volt vele, hogy a Bow Streeten a többiek mire gondolnának. Feltételeznék, hogy a szexuális vonzereje miatt vette fel. És a kellemetlen tény az, hogy igazuk lenne. Idejét sem tudta, mikor vonzódott utoljára ilyen erősen nőhöz. Itt akarta tartani, élvezni a szépségét és az intelligenciáját, és ki akarta deríteni, hogy kölcsönös-e az érdeklődésük. Gondolatban mérlegelte a döntéssel kapcsolatos aggályait, de gondolatait elfojtották férfiúi ösztönei, amelyeket lehetetlen volt elnyomni. Rendőrbírói pályája során a vágy először kerekedett az észérvek fölébe. Dühösen ráncolta a homlokát, ötletszerűen felmarkolt egy papírhalmot, és odanyújtotta a lánynak.

– Ismeri a Hue and Cryt?{1}

A lány óvatosan átvette az ormótlan paksamétát.

– A rendőri hírek heti kiadványa, ha nem tévedek.

Ross bólintott.

– A még szabadon levő elkövetők leírását és bűncselekményeik részleteit tartalmazza. A Bow Street egyik legeredményesebb eszköze a bűnözők elfogására, kivált, ha az illetők a hatáskörömön kívül eső megyékben élnek. A kezében tartott halomban az Anglia minden szegletének polgármesterei és rendőrbírói által küldött hirdetmények sorakoznak. Sophia tekintete végigfutott a legfelső feljegyzéseken, és felolvasta:

– „Arthur Clewen, foglalkozására nézve kovácsmester. Sötét, göndör haj, nőies hang, nagy orr… Chichesterben csalással vádolják… Mary Thompson, más néven Hobbes, más néven Chiswit. Magas lány, vékony testalkatú, világos, egyenes szálú haj, leszúrt valakit Wolverhamptonban…”

– Az elfogatóparancsokat hetente össze kell állítani és le kell másolni – jelentette ki tömören Ross. – Nekem sokkal fontosabb dolgaim vannak. Mostantól fogva ez lesz az egyik feladata. – Egy kis asztalra mutatott a sarokban; az összekaristolt felületen hegyekben álltak a könyvek, akták és levelek. – Ott dolgozhat. Osztoznunk kell az irodán, mert másutt nincs hely. Mostanában időm javát az irodától távol, nyomozással töltöm.

– Akkor hát felvesz! – A lány hangja elárulta nagy megelégedettségét. – Köszönöm, Sir Ross. A férfi gúnyos, ferde tekintetet vetett rá.

– Ha kiderül, hogy nem alkalmas az állásra, akkor tiltakozás nélkül belenyugszik a döntésembe.

– Igen, uram.

– Még valami. Nem kérem, hogy reggelente a rabok kocsijához menjen. Majd Vickery megcsinálja.

– De azt mondta, ez is a helyettese feladata, és…

– Vitatkozik velem, Miss Sydney?

A lány rögtön becsukta a száját.

– Nem, Sir Ross.

A férfi kurtán biccentett.

– A Hue and Cryt délután kettőre be kell fejeznie. Amint elkészült vele, menjen át a Bow Street 4-es szám alá, keressen egy sötét hajú fiút, akit Ernestnek hívnak. Mondja meg, hol van a holmija, majd elhozza ide, amikor elviszi a Hue and Cryt a nyomdába.

– Szükségtelen összeszednie a holmimat – tiltakozott Sophia. – Majd egy alkalmas pillanatban elmegyek érte a vendégfogadóba.

– Sehova sem mehet Londonban egyedül. Mostantól fogva a védelmem alatt áll. Ha el akar menni valahova, akkor Ernest vagy valamelyik rendőröm elkíséri.

A lánynak ez nem volt ínyére; Ross látta neheztelő szemvillanásából. De nem vitatkozott. Ross hivatalos hangon folytatta:

– A nap hátralevő részében megismerkedhet az irodával és a házzal. Később, amikor megjönnek a bírósági ülésekre, bemutatom a kollégáimnak is.

– Bemutat a Bow Street-i „tolvajfogóknak” is?

– Kétlem, hogy sokáig el tudná kerülni őket – felelte szárazon Ross. Elképzelte a nyomozók reakcióját, amikor meglátják női segédjét, és összepréselte a száját. Lehet, hogy Sophia ezért akar itt dolgozni? A nők Anglia-szerte romantikus fantáziavilágba helyezték a nyomozókat. Képzelgéseiket a filléres regények táplálták, amelyekben a rendőröket hősöknek, a tettek emberének állították be. Lehet, hogy Sophia szeretné valamelyikre kivetni a hálóját. Ha így van, nem kell törnie magát. A rendőröké kicsapongó társaság, és egy kivételével mind nőtlenek. – Apropó, nem engedem meg a Bow Streeten a szerelmi kapcsolatokat – tette hozzá. – A nyomozók, a közrendőrök és az írnokok elérhetetlenek az ön számára. Természetesen nincs kifogásom az ellen, ha a bíróságon kívül kapcsolatot tart fenn valakivel.

– És ön? – döbbentette meg a lány halk kérdésével. – Ön is elérhetetlen? – Ross meghökkenve és sóváran tette fel magában a kérdést, vajon milyen játékot űz vele a lány. Kifejezéstelen arccal válaszolt:

– Természetesen.

Sophia halványan elmosolyodott, miközben a telezsúfolt asztalkához ment. Alig egy óra alatt ügyesen rendbe tette és elegáns írásával – amellyel majd nagy örömet szerez a nyomdásznak – lemásolta a jegyzeteket. Mozdulatai olyan hangtalanok és takarékosak voltak, hogy Ross el is felejtette volna, hogy ott van, ha az illata nem ingerli az orrát. Ross képtelen volt erről megfeledkezni, mert tantaluszi kínokat okozva terelte el a figyelmét. Mélyen beszívta a lány illatát, és próbálta elemezni. Tea- és vaníliaillatot érzett a meleg női bőr varázslatos kipárolgásával átitatva. Lopott pillantásokat vetett a lány finom arcélére, és elbűvölte, ahogy a változó fény megcsillan a haján. Apró füle volt, éles vonalú álla, puha kis orra, és a szempillái hegyes árnyékot vetettek arcára. Sophia a munkájába merülve hajolt egy lap fölé, és gondosan írt. Ross akaratlanul is elképzelte, hogy a lány ügyes keze a bőréhez ér; vajon milyen érzés lehet, meleg vagy hideg a keze? Félénken vagy merészen érintené meg? A lány finom és visszafogott jelenség volt, de külseje valami provokatívat rejtett, azt sejttette, ha egy férfi képes eléggé felkavarni, a szexualitás elsöprő ereje magával ragadhatja. Ross szíve gyorsabban vert a feltételezéstől. Átkozta magát, hogy ennyire vonzódik a lányhoz. Milyen furcsa, hogy az önmegtartóztatás hónapjai és évei mindeddig oly elviselhetőek voltak. De most hirtelen tűrhetetlenné vált a nő lágy teste utáni vágya, az a sóvárgása, hogy hímvesszője köré gyöngéd hüvely záródjon, s valaki édesen, készségesen viszonozza csókjait…

Éppen akkor, amikor a vágy gyötrelemig fokozódott, Sophia odalépett az asztalához a másolatokkal.

– Így kívánta? – kérdezte.

Ross gyorsan átfutotta őket, bár alig látta a rendezett sorokat. Futólag biccentett, és a másolatokat visszaadta a lánynak.

– Akkor átadom őket Ernestnek – mondta a lány. Ruhája halkan suhogott, amikor távozott. Az ajtó csendesen csukódott be mögötte, és Ross végre magára maradt, amire már nagy szüksége volt. Hangosan kifújta a levegőt, és odament a székhez, amelyen Sophia ült. Végigfuttatta a támláján és a karfáján a tenyerét. Ősi ösztöntől hajtva a meleg nyomát kereste, amit a lány keze a fán hagyhatott. Mélyen beszívta a levegőt, hátha a lány illata még ott lebeg. Túl sokáig élt asszony nélkül, gondolta hamisítatlan férfiúi feldúltsággal. Bár a testi vágyak gyakran kínozták, a nők iránti tisztelete megakadályozta abban, hogy prostituáltak társaságát keresse. Bírói posztjáról jól ismerte ezt a foglalkozást, és nem akart egy ilyen nőt kihasználni, különben is az, amit egy prostituálttal tenne, a kigúnyolása lenne annak, amiben a feleségével osztoztak.

Már megfordult a fejében, hogy újra megnősül, de még nem talált olyan nőt, aki távolról is megfelelő lett volna. Egy rendőrbíró feleségének erősnek és önállónak kell lennie. És ugyanúgy meg kell találnia a helyét azokban a körökben, amelyekben Sir Ross családja mozgott, mint a Bow Street sötét bugyraiban. Mindenekelőtt be kell érnie Ross barátságával, és nem követelheti a szerelmét. Ő nem engedheti meg magának, hogy újra szerelmes legyen, olyan szerelmes semmiképpen sem, mint Eleanor mellett. Túlságosan megrázta az asszony elvesztése; szívét mintha szétszakították volna, amikor Eleanor meghalt. Csak azt kívánta, hogy a szex utáni vágyát oly könnyedén tudja majd elutasítani, mint a szerelem utánit.

A Bow Street 4-es számú ház évtizedeken át magánház, bíróság és nyilvános iroda volt. Amikor azonban tíz éve Sir Ross Cannont kinevezték főbírónak, a hatalmát és a hatáskörét addig növelte, amíg meg nem kellett vennie a szomszédos házat is. A 4-es szám elsősorban Sir Ross otthona volt, míg a 3-as szám alatt irodák, tárgyalótermek, irattárak és föld alatti fogdák kaptak helyet, ahol a rabokat tartották és hallgatták ki.

Sophia hamar kiismerte magát a 4-es számú házban, miközben a küldöncöt kereste. A lépcső alatti konyhában talált rá, ahol a fiú a kenyérből és sajtból álló ebédjét ette egy hatalmas asztalnál. A sötét hajú, nyakigláb fiú fülig vörösödött, amikor Sophia bemutatkozott. Miután a lány átadta a Hue and Cryt, és megkérte, hogy hozza el a holmiját egy közeli vendégfogadóból, a fiú úgy iszkolt el, mint egy patkány után iramodó terrier.

Sophia megkönnyebbült, amikor egyedül maradt, és beóvakodott az éléskamrába. A palából készült polcokon egyebek mellett egy guriga sajt, egy tálkában vaj, egy kancsó tej és hússzeletek voltak. A kis helyiség árnyas és sötét volt, és nem hallatszott más hang, mint a szomszédos kamrából átszűrődő ütemes vízcsepegés. Sophia, akin hirtelen eluralkodott a feszültség, ami egész délután gyűlt benne, érezte, hogy elfogja a remegés, és úgy rázza, hogy hangosan összekoccannak a fogai. Kicsordultak a könnyei is; ruhaujját fájó szemgödréhez szorította.

– Istenem, mennyire gyűlöli!

Minden erejére és akaratára szüksége volt, hogy Sir Ross-szal megossza azt a zsúfolt irodát, és derűsnek tűnjön, miközben undortól forrt a vére. Jól titkolta ellenszenvét, s még talán a férfi vágyát is felkeltette. Sir Ross szemében kelletlen érdeklődés villant, amit nem tudott palástolni. Helyes, gondolta Sophia. Pontosan ebben reménykedett, hiszen rosszabbat akart tenni annál is, mint hogy megöli Sir Ross Cannont. Minden szempontból tönkre akarta tenni, hogy addig szenvedjen, míg a halált már megváltásnak érzi. És a sors, úgy tűnt, most a kezére játszik terve megvalósításában.

Attól a perctől fogva, hogy Sophia a Timesban meglátta a hirdetést, melyben a Bow Street-i irodába segédet kerestek, fejében rögtön körvonalazódott a terv. Megszerzi a Bow Street-i állást, így hozzáfér majd a nyilvántartáshoz és az aktákhoz. Végül megkapja, amire szüksége van, hogy tönkretegye Sir Ross jó hírét, és lemondásra kényszerítse. A nyomozókkal és tevékenységükkel kapcsolatban felmerült a korrupció gyanúja; illegális rajtaütésekről, brutalitásról és megfélemlítésről beszéltek, arról nem is szólva, hogy túlléptek a hatáskörükön. Köztudott volt, hogy Sir Ross és az „emberei”, ahogy a férfi nevezte őket, semmibe veszik a szabályokat. Ha a már gyanakvó nyilvánosság megdönthetetlen bizonyítékot kap a bűnösségükről, a Sir Ross Cannonként ismert példakép menthetetlenül odalesz. Sophia majd előássa azt az információt, amivel előidézheti a bukását. De ezzel még nem éri be. Sophia azt akarta, hogy az árulás nagyobb és fájdalmasabb legyen. Elcsábítja a „Bow Street szerzetesét”, ahogy Sir Rosst nevezték, és magába bolondítja. Azután pedig térdre kényszeríti. A szemét égető könnyek elapadtak, és Sophia a pala hűs szélének támasztotta a homlokát. Csak egy gondolat tartotta benne a lelket: Sir Ross megfizet azért, hogy elvette tőle az utolsó embert, aki szerette. Az öccsét, Johnt, akinek maradványai egy tömegsírban nyugszanak, és csontjai tolvajok és gyilkosok rothadó csontvázával keverednek. Sophia visszanyerte önuralmát, és eltöprengett azon, amit eddig megtudott Sir Rossról. Egyáltalán nem olyan volt, mint képzelte. Fontoskodó, zömök termetű, tokás, hiú és korrupt figurára számított. Nem akarta, hogy vonzó legyen.

De Sir Ross tényleg jóképű férfi volt, bármilyen nehezen ismerte is el. Élete teljében levő, magas, jó svádájú, bár kissé sovány ember. Karakteres vonásai szigort sugároztak, egyenes fekete szemöldöke alól a legszokatlanabb szempár nézett rá: világosszürke, ragyogó szeme volt, ami mintha a fekete kontúros íriszben rejtőző, fehéren izzó villám erejével sugárzott volna. Sir Ross hűvös felszín alatt égő hihetetlen változékonysága megrendítette Sophiát. Természetesen élt a tekintélyével: olyan ember benyomását keltette, aki nehéz döntéseket hoz, és együtt tud élni velük, bármi legyen is a következményük. Sophia kióvakodott a kamrából, amikor hallotta, hogy az utcára nyíló ajtón valaki belép a konyhába. Nála nem sokkal idősebb, vézna, sötét hajú, rossz fogú nőt pillantott meg, akinek őszinte kedvességet sugárzott a mosolya, takaros és ápolt volt, köténye frissen mosott és vasalt. Sophia úgy vélte, hogy a konyhalány lehet, és barátságosan viszonozta a mosolyát.

– Jó napot! – köszöntötte félénken a nő, és pukedlizett. – Miben segíthetek, kisasszony?

– Miss Sydney vagyok, Sir Ross új segédje.

– Segédje – ismételte a nő zavartan. – De hiszen ön nem férfi!

– Való igaz – felelte nyugodtan a lány, és körülnézett a konyhában.

– A konyhalány vagyok – mondta a nő, és elkerekedett szemmel bámult rá. – Eliza a nevem. Van még egy lány, Lucie, és a küldönc…

– Ernest? Vele már megismerkedtem. – A szárnyas ablakon nappali fény áradt be, amelynél jól látszott, hogy a konyha kicsi, de jól felszerelt, s a padlóját kockakövekkel borították. A téglából rakott, öntöttvas tetejű és kövekkel alátámasztott tűzhely foglalta el az egyik falat. Egy ilyen tűzhelyen egyszerre akár négy-öt lábast is lehetett más-más hőfokon melegíteni. A falra vízszintesen hengeres pecsenyesütőt szereltek, ajtaja egy síkban volt a téglafallal. Olyan ügyes, modern tervezésű volt, hogy Sophia akaratlanul is felkiáltott a csodálattól, amikor meglátta.

– Bizonyára csodálatos lehet itt főzni!

Eliza grimaszt vágott.

– Az egyszerű ételekkel elboldogulok úgy, ahogy anyám tanított. És szívesen kijárok a piacra, meg összetakarítok. De nem szeretek a tűzhely előtt álldogálni a lábasok és a fazekak mellett; valahogy sosem sikerül az étel.

– Talán segíthetek – ajánlotta Sophia. – Szeretek főzni.

– Nagyszerű lenne, kisasszony! – derült fel Eliza arca. Sophia szemügyre vette a konyhai tálalót, amelyen fazekak, serpenyők, kancsók és konyhaedények voltak. Az oldalára szerelt kampókon megfakult rézformák lógtak, amelyekre láthatóan ráfért volna egy alapos fényezés, ahogy számos más eszközre is. A polcon sorakozó pudingos és szűrőkendők foltosak voltak, nem ártott volna kiáztatni őket. A sziták is piszkosnak tűntek, és a mosogató lefolyójából kellemetlen szag szivárgott; nagy maroknyi szódával ki kellett volna súrolni.

– A konyhában étkezünk: az úr, a szolgák és a közrendőrök is – magyarázta Eliza, és a helyiséget uraló hatalmas asztalra mutatott. – Nincs igazi ebédlő. Sir Ross itt étkezik, vagy az irodában. Sophia a tálaló polcára pillantott, amin több fűszer, tea és egy zsák babkávé volt. Igyekezett közömbös hangot megütni, amikor feltette a kérdést:

– Sir Ross jó gazda?

– Ó, hogyne, kisasszony! – vágta rá a szolgáló azonnal. – Bár néha kicsit furcsa.

– Milyen értelemben?

– Sir Ross napokig képes evés nélkül dolgozni. Olykor inkább az íróasztalánál alszik, semmint lefeküdne, és kényelmesen kipihenné magát.

– Miért dolgozik ilyen keményen?

– Senki sem tudja erre a kérdésre a választ, talán még maga Sir Ross sem. Azt mondják, más volt, mielőtt a felesége meghalt. Az asszony belehalt a szülésbe, és Sir Ross azóta… – Eliza elhallgatott, és a megfelelő szót kereste.

– Kimért? – segített Sophia.

– Igen. Kimért és hideg. Nem tűri magában a gyöngeséget, és nem érdekli más, mint a kötelességei.

– Egy nap talán majd megnősül megint.

Eliza vállat vont, és elmosolyodott.

– Sok finom hölgy megszerezné ám! Eljönnek az irodába, hogy megkérjék, segítsen a jótékonykodásban, vagy zsebtolvajokra meg hasonlókra tesznek panaszt. De csak a vak nem látja, hogy szeretnék felhívni magukra az úr figyelmét. És minél kevesebb érdeklődést tanúsít irántuk, annál hevesebben üldözik.

– Sir Rosst a Bow Street szerzeteseként is szokták emlegetni – mormolta Sophia. – Vajon ez azt jelenti, hogy soha… – Elhallgatott, miközben pír futotta be az arcát.

– Csak ő tudja bizonyosan – felelte elgondolkodva Eliza. – De kár volna, nem? Parlagon hagyni egy derék, egészséges férfit! – Ferde fogai kivillantak, amikor elvigyorodott, majd rákacsintott Sophiára.

– De azt hiszem, egy nap a megfelelő asszony majd tudja, hogyan csábítsa el, nem? – Úgy bizony, gondolta váratlan elégedettséggel Sophia. Majd ő véget vet Sir Ross szerzetesi életének. Elnyeri a bizalmát, sőt talán a szerelmét is… és felhasználja ellene, hogy tönkretegye.

Mivel a Bow Streeten gyorsan terjedtek a hírek, Rosst nem lepte meg, amikor Sophia távozása után alig negyedórával már kopogtak is az ajtaján. Az egyik helyettes rendőrbíró, Sir Grant Morgan lépett be az irodájába.

– Jó reggelt, Cannon! – köszöntötte Grant Morgan. Zöld szeme vidáman csillogott. Kétség sem fért hozzá, hogy Morgan friss házasként élvezi az életet. A többi nyomozó irigykedéssel és mulatva fogadta a tényt, hogy a korábban oly sztoikus Morgan leplezetlenül szerelmes kis termetű, vörös hajú feleségébe. A csaknem százkilencvenöt centiméter magas Grant Morgan volt az egyetlen, akire Rossnak – fizikai értelemben – fel kellett néznie. Morgan, aki árva volt, és valamikor a Covent Gardenben egy halas kofánál dolgozott, tizennyolc évesen lépett be a közrendőrök közé, és egyre feljebb mászott a ranglétrán, amíg Ross be nem választotta az elitbe, a fél tucat nyomozó közé. Nem olyan régen nevezték ki rendőrbíró-helyettesnek. Morgan jó ember volt, megbízható és intelligens, és egyike azon keveseknek, akikben Ross megbízott.

Morgan a látogatóknak fenntartott széket az asztalhoz húzta, és hatalmas testével lassan leereszkedett a bőrülésre. Tűnődő pillantással méregette Rosst.

– Futólag láttam Miss Sydney-t – jegyezte meg. – Vickery mesélte, hogy ő az új segédje. Természetesen azt feleltem, hogy biztosan téved.

– Miért?

– Mert ilyen állásba nőt felvenni meggondolatlanság. Továbbá egy olyan csinos nőt alkalmazni a Bow Streeten, mint amilyen Miss Sydney, igen nagy oktalanság lenne. És mivel tudom, hogy se észszerűtlenül nem dönt, se nem ostoba, azt mondtam Vickerynek, hogy téved.

– Nem téved – motyogta Ross.

Morgan oldalra hajolt, s a hüvelyk- és mutatóujjával megtámasztva állát, elgondolkodva nézte a főbírót.

– Írnok lesz és irattáros? És útonállóktól, haramiáktól, zsebtolvaj lotyóktól vesz fel tanúvallomást, és…

– Igen – förmedt rá Ross.

Morgan busa szemöldöke felszaladt a homlokára.

– Kézenfekvő, hogy minden férfi, aki megfordul itt, a nyomozókat is beleértve, úgy zümmög majd körülötte, mint méhek a virág körül. Semmit sem tud majd elvégezni. Miss Sydney bajjal jár, és ezt ön is tudja. – Kis szünetet tartott, majd lustán hozzátette: – Engem leginkább az érdekel, hogy miért vette fel.

– Nem tartozik magára. Miss Sydney az én alkalmazottam. Az ördögbe is, azt veszek fel, akit akarok, és az embereim jól teszik, ha békén hagyják, különben velem gyűlik meg a bajuk. – Morgan méricskélő pillantással nézte, ami nem tetszett Rossnak.

– Bocsásson meg – jegyezte meg halkan Morgan. – Úgy látom, érzékenyen érinti a téma.

– Szó sincs róla, a fenébe is!

Morgan bosszantó vigyorral fogadta a kitörését.

– Most hallottam először káromkodni, Cannon. – Ross későn döbbent rá Morgan vidámságának a forrására: a rá jellemző érzelemmentesség odalett. Bosszúságát azzal igyekezett palástolni, hogy türelmetlenül dobolt az asztalán. Morgan továbbra is vigyorogva figyelte a kínlódását. Kétségkívül nem tudott magába fojtani még egy megjegyzést.

– Egy azonban vitathatatlan: Vickerynél szemrevalóbb írnok!

Ross fenyegető pillantással meredt rá.

– Ha legközelebb hirdetés útján alkalmazottat keresek, okvetlen egy kapafogú vénasszonyt választok ki, hogy a kedvében járjak. Most pedig térjünk át más témára, ha lehet, esetleg olyasmire, aminek a munkához is köze van.

– Ahogy óhajtja – bólintott barátságosan Morgan. – Ami azt illeti, azért jöttem, hogy átadjam a Nick Gentryre vonatkozó legfrissebb jelentést.

Ross szeme összeszűkült a hír hallatán. Az összes közül Gentryt akarta a leginkább elfogni, bíróság elé állítani és felakasztani. Mindannak az ellenkezőjét képviselte, amit Ross támogatni próbált.

Gentry és az emberei – kihasználva, hogy a törvény jutalmat adott annak, aki letartóztat egy útonállót, egy tolvajt vagy egy katonaszökevényt – irodát nyitottak Londonban, és hivatásos tolvajfogóvá léptek elő. Ha Gentry elfogott egy útonállót, elítélése után nemcsak a jutalékát kapta meg, de az útonálló lovát, fegyvereit és pénzét is. Ha lopott holmit szerzett vissza, nemcsak díjazást kért utána, de a holmi értékének bizonyos százalékát is megtartotta. Ha egy gonosztevő ellen nem sikerült elég bizonyítékot szerezniük, csellel elhelyeztek vagy gyártottak néhányat. Fiatal fiúkat vittek bűnbe, hogy később letartóztathassák őket, és begyűjtsék a pénzjutalmat. Gentryre csodálattal és félelemmel nézett fel az alvilág, amelynek koronázatlan királya volt. Irodája Anglia összes jelentős bűnözőjének találkozóhelyévé vált. Gentry a legkülönfélébb bűnöket követte el, beleértve a csalást, a megvesztegetést, a lopást, de még a gyilkosságot is. A legőrjítőbb mégis az volt, hogy London lakosainak nagy része valamiféle jótevőnek tekintette. Finom ruhájában elragadóan festett, ahogy nagy fekete lován bejárta London sikátorait és főútvonalait. A kisfiúk arról ábrándoztak, hogy ha felnőnek, olyanok lesznek, mint ő. Az alacsony sorból származó és magas rangú hölgyeket egyaránt felajzotta érdekes megjelenése.

– Szeretném látni, hogy az akasztófán himbálódzik – morogta Ross. – Mondja el, mit tudott meg.

– Tanúvallomásaink vannak arról, hogy Gentry megszervezte három embere szökését a Newgate-ből. Az írnok már két vallomást feljegyzett. Ross megmerevedett, mint egy ragadozó, amelyik érzi vágyott zsákmánya szagát.

– Hozza be kihallgatásra – parancsolta. – Mégpedig gyorsan, mielőtt eltűnne. Morgan bólintott; tudta, ha Gentry megneszeli a veszélyt, és úgy dönt, elbújik, lehetetlen lesz előkeríteni.

– Gondolom, ön akarja kikérdezni.

Ross bólintott. Az ilyen ügyeket rendszerint Morganre bízta, aki nagyszerűen értett hozzá, de Nick Gentry más. Gentry a személyes ellenfele, és Ross komoly erőfeszítést tett már, hogy az agyafúrt tolvajfogót elkapja.

– Rendben van, uram. – Morgan felkászálódott a székről, és megállt az íróasztal előtt. – Amint megtaláljuk, őrizetbe veszem Gentryt. Máris küldöm érte Sayert és Geet. – Kis szünetet tartott, és kemény, szögletes arcát száraz mosoly lágyította el. – Már ha nem az köti le őket, hogy a segédjét bámulják. – Ross nagy nehezen lenyelt egy csípős választ; általában kordában tartott indulatait feltüzelte a gondolat, hogy Sophia Sydney-t esetleg a saját emberei zaklatják.

– Tegyen meg valamit, Morgan – préselte ki a szavakat összeszorított ajka között. – Tudassa mindenkivel, hogy ha valamelyik nyomozóm vagy a gyalogos, illetve lovas rendőrök bármelyike zaklatja Miss Sydney-t, nagyon megbánja.

– Igenis, uram. – Morgan sarkon fordult és távozni készült, de Ross látta, hogy halványan elmosolyodik.

– Mi olyan átkozottul mulatságos?

Morgan szelíden válaszolt:

– Csak azon tűnődtem, uram, hogy netán megbánja még, hogy nem egy kapafogú vénasszonyt vett fel.

Miután elfogyasztotta a felmelegített birkaraguból álló vacsoráját, Sophia kicsomagolta a holmiját a számára kijelölt emeleti szobában. A kis szobát egyszerűen rendezték be, de tiszta volt, az ágy kényelmesnek tűnt, és volt egy még ennél is nagyobb előnye, aminek Sophia nagyon örült: az ablaka a Bow Street 3-as számú ház nyugati oldalára nézett, és Sophia egyenesen belátott Cannon irodájába. A lámpafény körülrajzolta Cannon sötét haját, kiemelte kemény arcélét, ahogy könyvespolcai felé fordult. Későre járt, és már vissza kellett volna vonulnia éjszakára, mi több, finom vacsorát kellett volna ennie a nem éppen étvágygerjesztő birkapörkölt helyett, amit Eliza átküldött. Sophia átöltözött, hálóinget vett fel, és visszament az ablakhoz, ahonnan elnézte, ahogy Cannon megdörgöli az arcát, és buzgón az asztala fölé hajol. A lány átgondolta, amit Eliza és Lucie mesélt a főbíróról. A szolgálókra jellemző pletykásságuknak köszönhetően sokat megtudott Cannonról. Kiderült, hogy Sir Rosst szép számú támogatói nagyra becsülik az együttérzéséért, míg ugyanolyan szép számú kritikusa elítéli a szigoráért. Anglia legnagyobb hatalmú rendőrbírája volt, sőt a kormány nem hivatalos tanácsadójának szerepét is betöltötte. Haladó, új módszerek szerint képezte ki nyomozóit, tudományos elveket alkalmazott a bűnüldözésben, mégpedig oly módon, amivel kivívta a nyilvánosság csodálatát és bizalmatlanságát. Sophiát elszórakoztatta, amint Eliza és Lucie megpróbálta elmagyarázni, a nyomozók olykor úgy oldanak meg ügyeket, hogy hajat, fogakat, golyókat és sebeket vizsgálnak. Sophia egy szót sem értett belőle, de Sir Ross módszerei kétségtelenül megoldottak a gordiuszi csomóhoz hasonlóan bonyolult rejtélyeket is.

A szolgálók és mindenki más, aki a Bow Streeten dolgozott, nagy tisztelettel viseltetett Sir Ross iránt. Sophia lelki nyugalmát felkavarta, amikor rájött, hogy a rendőrbíró nem az a lelke mélyéig gonosz ember, akinek hitte. Természetesen ez nem változtatott az elhatározásán, hogy megbosszulja John halálát. Tulajdonképpen az elvekhez való feltétlen ragaszkodás vezethetett a tragédiához, ami az öccse életét követelte. Sir Ross kétségkívül betű szerint betartotta a törvényt, s az elveket a szánalom, a törvényhozást a kegyelem fölé rendelte. Ettől a gondolattól Sophia haragja ismét fellángolt. Kicsoda Sir Ross, hogy eldöntheti, ki él és ki hal meg? Mitől alkalmas arra, hogy mások fölött ítélkezzen? Valóban olyan tévedhetetlen, bölcs és tökéletes? Valószínűleg annak hiszi magát az öntelt gazember. Ennek ellenére zavarba ejtette Sophiát, hogy a férfi ma délelőtt oly könnyen megbocsátott neki, amikor ő bevallotta futó viszonyát. A többség elítélte volna, szajhának tekintette volna, és hozzátette volna: megérdemelte, hogy eltaszították. Arra számított, hogy Sir Ross majd megbélyegzi. Ezzel szemben a férfi megértő és kedves volt, sőt még azt is bevallotta, hogy maga is követ el hibákat.

Nyugtalanul húzta félre a kopott muszlinfüggönyt, hogy jobban lássa a férfi irodájának ablakát.

Sir Ross, mintha megérezte volna a lány pillantását, odafordult, és egyenesen ránézett. Bár Sophia szobájában nem égett se gyertya, se lámpa, a holdfény jól megvilágította. Sir Ross láthatta, hogy csak hálóruhában van.

Úriember lévén azonnal el kellett volna fordulnia. De Sir Ross áthatóan bámulta, mintha éhes farkas volna, ő pedig nyúl, aki túl messzire merészkedett az üregtől. Bár Sophia teste égett a szégyentől, ott maradt, hogy a férfi alaposan megnézhesse. Magában számolta a másodperceket: egy… kettő… három, majd lassan ellépett az ablaktól, és behúzta a függönyt; tenyerét lángoló arcára szorította. Örülnie kellett volna, hogy a férfi érdeklődve nézi, miképp fest a hálóingében. Mégis mélységes feszélyezettség, sőt ijedtség lett úrrá rajta, mintha az a terve, hogy elcsábítja és tönkreteszi a férfit, valahogy a saját bukásához vezetne.

2. fejezet

Ross szokása szerint kezdte a napot: gyorsan, de megfontoltan megmosdott, majd felvette szokott öltözékét, sötét kabátját és szürke nadrágját. Egyszerű csomóra kötötte fekete selyem nyakravalóját, és addig kefélte a haját, míg szépen le nem simult. Futó pillantást vetett a mosdótál melletti tükörbe, és észrevette, hogy a szeme alatti karikák a szokottnál is sötétebbek. Nem aludt jól. Sophia uralta a gondolatait, testét nem hagyta nyugodni a tudat, hogy a lány csak pár szobányira alszik.

Lehetetlen volt nem gondolnia arra a pillanatra, amikor meglátta az ablakban: hosszú haja hullámosan omlott a vállára, hálóinge kísértetiesen világított a holdfényben. Rosst végtelenül elbűvölte a látvány, felkorbácsolta az érzékeit, amikor megpróbálta elképzelni, milyen lehet a lány teste a ruha alatt.

Dühösen fogadta meg, hogy Sophiát illetően nem lesz több éjszakai merengés. Nincs több fantáziálás, és többé bizonyosan nem néz fel az ablakára. Mostantól fogva csak a megszokott munka van.

Komor elszántsággal ment le a konyhába az első bögre kávéjáért, amit át akart vinni az irodájába. Ha ott végez, szokásos napi sétájára indul a Covent Gardenen és a környező utcákon át valahogy úgy, ahogy egy orvos megnézi kedvenc betege pulzusát. Akármilyen aprólékosak a Bow Street-i nyomozók jelentései, nem érnek fel azzal, hogy a saját szemével és fülével tapasztalja meg az utca életét. Ross élvezte, ahogy a Bow Streeten a napi tevékenységek szabályosan követik egymást. Hajnal után nem sokkal megszólaltak a Szent Pál-székesegyház harangjai, és hangjuk betöltötte a Covent Gardent, a Bow Street még csendes boltjait és lakóházait. A piacra igyekvő szekerek zörgése, a muffinárusok és a rikkancsok kiáltásai hallatán ablaktáblák tárultak fel, és függönyöket húztak el. Hétkor a péktől áradni kezdett a friss péksütemények és a kenyér illata, nyolckor beléptek az első vendégek a kávéházak nyitott ajtaján. Amikor eljött a kilenc óra, a Bow Street-i irodában összegyűltek az emberek, és várták, hogy az írnokok és a rendőrtisztek kinyissák az ajtókat. Tízkor az éppen ülésező bíró – ma Morgan – elfoglalja helyét a bíróságon. Minden úgy megy, ahogy kell, gondolta Ross elégedetten. Amikor belépett a konyhába, meglátta a lesikált faasztal mellett ülő Ernestet. A fiú úgy falt az elé tett tányérból, mintha hónapok óta először enne rendes ételt. Sophia a vézna konyhalány mellett állt a tűzhely előtt, és azt mutatta, hogyan készítse el a reggelit.

– Így fordítsa meg – mondta, és ügyesen megfordította a palacsintasütőben a kis süteményeket. A konyha illatos volt ma reggel: a sülő szalonna, a kávé és a sistergő tészta aromája töltötte meg. Sophia frissnek és egészségesnek látszott, a sötétszürke ruhát takaró fehér kötény kiemelte formás alakjának idomait. Csillogó haját összetekerte, feltűzte a feje búbjára, és kék szalaggal díszítette. Amikor meglátta Rosst az ajtóban, zafírkék szemében mosoly gyúlt, és oly káprázatosan szép volt, hogy Ross fájdalmas szúrást érzett gyomortájékon.

– Jó reggelt, Sir Ross! – köszöntötte a lány. – Kér reggelit?

– Köszönöm, nem – felelte gépiesen a férfi. – Csak egy bögre kávét. Soha… – Elhallgatott, amikor a szakácsnő egy tálat tett az asztalra, amelyen magasra tornyozták a palacsintatésztából sütött friss süteményeket, amelyek szederszószban tocsogtak. Ross mindennél jobban szerette a szedret.

– Csak egyet vagy kettőt – próbálta rábeszélni Sophia. Hirtelen már nem is volt olyan fontos, hogy napi rutinjához ragaszkodjon. Talán szakíthat időt egy kis reggelire, érvelt magában Ross. A beosztását nem borítja fel, ha késik öt percet. Egyszer csak ott találta magát az asztalnál egy süteményekkel, ropogós császárszalonnával és lassú tűzön főtt tojással megrakott tányér előtt. Sophia gőzölgő kávéval töltötte tele a bögréjét, és még egyszer rámosolygott, mielőtt ismét elfoglalta a helyét Eliza mellett a tűzhelynél. Ross felvette a villáját, és úgy meredt rá, mintha nem tudná, mire való.

– Finom, uram – biztatta tétován Ernest, és olyan mohón tömte tele a száját, hogy egy pillanatig úgy tűnt, rögtön megfullad.

Ross beleharapott a gyümölccsel átitatott süteménybe, és a falatot leöblítette egy kortynyi forró kávéval. Folytatta az evést, és ismeretlen jó érzés töltötte el. Istenem, milyen régen nem evett mást, mint Eliza förtelmes kotyvalékait! Addig evett, míg el nem tűnt előle a tál sütemény. Sophia időnként odalépett, hogy megtöltse a bögréjét vagy szalonnával kínálja. A konyha barátságos melege és Sophia látványa, aki jött-ment mellette, akarata ellenére is örömet keltett benne. Letette a villáját, felállt, és mosoly nélkül a lányra nézett.

– Mennem kell. Köszönöm a reggelit, Miss Sydney. – Még egy utolsó bögre kávét nyomtak a kezébe, és Sophia sötétkék szemét rászegezte.

– Az irodában tölti a napot, uram?

Ross megrázta a fejét; figyelmét lekötötték a kis hajtincsek, amelyek a lány homlokához tapadtak. A tűzhely melegétől kipirult és fénylett az arca. Ross legszívesebben megcsókolta, megnyalta, megízlelte volna.

– A délelőtt folyamán nem leszek bent – felelte reszelős hangon. – Kihallgatást tartok; éjjel gyilkosság történt a Russell Square-en.

– Vigyázzon magára. – Régen nem mondta ezt neki senki. Ross dühös volt magára, hogy ilyen könnyen kibillentik az egyensúlyából, mégis csiklandozta a boldogság, amit képtelen volt elhessegetni. Kurtán biccentett, és mielőtt távozott, gyanakvó pillantást vetett a lányra.

Sophia a nap első felét Sir Ross irodájának a sarkába hajított, derékig érő papír-, perirat- és levélhalom feldolgozásával töltötte. Miközben iktatta az irdatlan információtömeget, örült, hogy módjában áll körülnézni a poros és rendetlen bűnügyi irattárban. Napokba, talán hetekbe telik majd, hogy megfelelően elrendezze az anyagot a fiókokban. Mialatt dolgozott, azon törte a fejét, amit eddig megtudott Sir Rossról, beleértve a futó megjegyzéseket is, amelyeket szolgáktól, írnokoktól és nyomozóktól hallott. Úgy tűnt, a főbíró emberfeletti önuralommal rendelkező ember, aki sosem káromkodik, kiabál vagy issza le magát. Néhány halkan elmondott utasítás is elég, hogy a legijesztőbb tolvajfogót is engedelmességre kényszerítse. Sir Rosst mindenki csodálta, aki az irányítása alatt dolgozott, ugyanakkor szívesen sütöttek el tréfákat hűvös és rendszerető természetéről.

Sophia nem hitt abban, hogy a férfi hűvös és érzéketlen. A zord felszín alatt észrevett valamit, erőteljesen visszafogott szexualitást, amit ha szabadon engednének, mindent felemésztene. A férfi heves természetét alapul véve Sophia biztos volt abban, hogy Sir Ross a szerelmeskedést sem veszi félvállról. Túl fontos, túl ritka csoda lenne ez számára, és bizonyára előbb mély érzéseket kell táplálnia a partnere iránt, mielőtt lefekszik vele. Ha Sophia valóban el akarja csábítani, előbb meg kell hódítania a szívét. De hogyan bolondít magába az ember egy ilyen férfit? Gyanította, hogy olyan nőt kedvel csak meg, aki azzal a lágysággal rendelkezik, ami nyilvánvalóan hiányzik a rendőrbíró életéből. Végtére is nem isteni lény, akinek korlátlan az ereje, hanem ember, aki túlzásba viszi a munkát. Aki ilyen nagy és sok terhet cipel a vállán, megkönnyebbül, ha valaki gondoskodik a szükségleteiről.

Amikor Sophia visszatért Sir Ross irodájába, egy ronggyal letörölte a port az ablakpárkányról. Közben véletlenül kinézett az ablakon, és meglátta tűnődései tárgyát az utcán, mert Sir Ross megállt az épület előtti vaskorlátnál. Egy asszonnyal elegyedett szóba, aki a kapunál várta. Az asszony barna kendőt viselt, amit a fejére és a vállára terített, és Sophiának eszébe jutott, hogy Mr. Vickery korábban már elküldte. Az asszony Sir Rosst kereste, és az írnok azt felelte, hogy másnap jöjjön vissza, mert a főbíró figyelmét sürgősebb ügyek kötik le.

Sir Ross azonban kinyitotta a kaput az asszony előtt, és a Bow Street 3-as számú ház bejáratához kísérte. Sophiát meghatotta, hogy a férfi milyen figyelmesen bánik az asszonnyal, aki pedig láthatóan alacsonyabb társadalmi osztályhoz tartozott. Rosszul öltözött és elgyötört volt, a főbíró mégis olyan udvariasan nyújtotta a karját, mintha hercegnő volna.

Amikor Sir Ross bekísérte az asszonyt az irodájába, Sophia észrevette, hogy a férfi dühösen ráncolja fekete szemöldökét.

– Jó napot, Miss Sydney! – köszöntötte Sir Ross higgadtan, és látogatóját egy székhez vezette. Az asszony vézna volt, középkorú és megkínzott arcú, szeme kivörösödött a sírástól.

– A hölgy Miss Trimmer, akit, mint megtudtam, Vickery ma reggel elküldött.

– Azt hiszem, Vickery aggódott, hogy túlságosan zsúfolt a napja.

– Mindig tudok időt szakítani arra, amire szükséges. – Sir Ross félig ült az íróasztalán, félig nekitámaszkodott, és a karját keresztbe fonta. Szelíd biztatással szólt az asszonyhoz; Sophia még sosem hallotta, hogy bárkivel így beszélt volna.

– Azt állította, hogy félti a húga biztonságát, Miss Trimmer. Kérem, mondja el, mi okozza az aggodalmát.

A remegő vénkisasszony megfogta kendője két sarkát, és fojtott hangon beszélni kezdett.

– A húgom, Martha, Mr. Jeremy Fowler felesége. – Kis szünetet tartott; láthatóan úrrá lettek rajta az érzelmek.

– Mr. Fowler foglalkozása? – nógatta Sir Ross.

– Patikus. A St James piacnál, a bolt fölött laknak. Mr. Fowler és Martha összekülönbözött, és… – Elhallgatott, és szorosan ökölbe zárt kezével feldúltan csavargatta a kötött kendőt. – Martha tett valamit egy hónapja, amivel feldühítette a férjét. És azóta nem láttam a húgomat.

– Eltűnt otthonról?

– Nem, uram… Mr. Fowler bezárva tartja Marthát az egyik szobában, és nem engedi ki. Martha csaknem négy hete nem hagyta el a szobát. És senki sem járt bent, hogy meglátogassa… Azt hiszem, megbetegedett, és könyörögtem is Mr. Fowlernek, hogy engedje ki, de nem hajlandó, mert még most is eltökélt szándéka, hogy megbünteti.

– Miért? – kérdezte Sir Ross csendesen.

Az asszony beesett arca kipirult a szégyentől.

– Azt hiszem, Martha összeállt egy másik férfival. Tudom, hogy nagyon helytelen. De Martha a lelke mélyén jó, és biztosan megbánta, amit elkövetett, és azt szeretné, ha Mr. Fowler megbocsátana neki. – Miss Trimmer szemét elfutották a könnyek, amiket a kendőjével törölt le. – Senki sem segít, hogy kiszabadítsam szegény húgomat, mert mind azt mondják, hogy ez csak a férjre és a feleségre tartozik. Mr. Fowler azt mondja, csak azért tette, mert annyira szereti Marthát, aki rettenetes fájdalmat okozott neki. Senki, még a többi Trimmer sem hibáztatja, amiért bezárta Marthát.