Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Az ezüstbánya

A karácsonyi vendég

A templomban - Legenda -

A testvérek

Ruben bácsi

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Selma Lagerlöf

AZ EZÜSTBÁNYA

fordította:
Osváth Kálmán

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-414-0 EPUB
ISBN 978-963-678-415-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Silvergruvan

első kiadás: 1908.
az elektronikus változat az 1920. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Franklin Carmichael (1890 – 1945)
A Northern Silver Mine, 1930
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Az ezüstbánya

III. Gusztáv király Dalekarlián utazott át. Sietős volt a dolga. Szinte röptében szerette volna megtenni az egész utat. S amint a kíséretével oly őrült sebesen vágtatott tova, hogy a táltosai kifeszített szíjak gyanánt nyúltak el az út hosszában s a kocsija csaknem fölborúit a kanyarulatoknál, kidugva fejét a hintó ablakán, rá-rákiáltott a kocsisára:

- Mért nem hajt kend jobban? Azt hiszi, tojást szállít?

Ily őrült vágtatás mellett a hepehupás országutakon szinte csoda lett volna, ha lószerszámnak, kocsinak baja nem akad. Akadt is. Egy meredek hegység lábánál eltörött a kocsirúd s ottmaradt az útban a király. A kíséretéhez tartozók kiugráltak a kocsiból, szidva a kocsist, mint a bokrot, de ezzel nem segítettek a bajon. A király nem utazhatott tovább, míg ki nem javították a hintáját.

Amint a kíséretében levő urak körüljártatták a szemeiket, nem lelnének-e valamit a veszteglésre kárhoztatott király mulattatására, észrevették, hogy az út mentén a közeli erdőből templom tornya nyúlik az ég felé. Azt ajánlották hát a királynak, üljön át egy másik kocsira, melyen a kísérete utazott s hajtasson a templomba. Vasárnap van, részt vehet hát az istentiszteleten. Legalább telik az idő, míg elkészül a királyi batár.

A király megfogadta a tanácsot. Elhajtatott a templomba. Az imént órák hosszat utazott komor, erdős vidéken, most kiesebb táj terült el előtte: tágas rónák meg nagy falvak, s a hatalmas égerfaerdők közt harsányan, méltóságosan tovahömpölygő Dal folyó.

Csupán annyiban nem volt szerencsés a felséges úr, hogy mikor a templomdombon kiszállott a hintájából, ép abban a pillanatban kezdte rá a kántor a kijövőre szóló zsoltárt s a hívek már szállingóztak kifelé az istenházából. Amint a templomból kijövet elhaladtak a király mellett, ez ottmaradt állva, egyik lába a hintóban, másik a hágcsón; meg se mozdult, csak legeltette rajtok a szemeit. Csinosabb népet nem látott soha. A legények egytől- egyig magasabbak a közepesnél; okos, komoly az arcuk. Az asszonyok pedig kényesen és méltóságosan lépdeltek, ünnepi áhítat ömlött el rajtuk.

Az előző napon a sivár vidékről beszélgetett a király, a sivár vidékről, melyen keresztülvitt az útja. S nem győzte mondogatni a kíséretének:

- Bizonyára ez a birodalmam legkoldusabb része.

De amint meglátta e népet pompás ünneplő ruhájában, eszébe se jutott a szegénység. Sőt repesett a szíve s így szólt magában: »Mégsem áll oly rosszul a svéd király dolga, mint az ellenségei hiszik. A míg így festenek az alattvalóim, addig bizonyára meg tudom védeni a hitemet is, meg a birodalmamat is«.

És meghagyta a kíséretéhez tartozóknak, hogy tudassák a néppel, hogy a királyuk a köztük megjelent idegen s gyűljenek köré, mert beszélni óhajt velük.

És beszédet intézett a néphez. A sekrestye magas lépcsőjéről beszélt s az a keskeny garádics, melyen állt, megvan még ma is.

A király elkezdte fejtegetni előttük, mily rosszul áll az ország dolga. Elmondta, hogy a svédeket háborúval fenyegetik az oroszok, meg a dánok. Ez nem volna olyan nagy baj más körülmények között, ámde a hadseregben sok a pártütő s a király nem bízhat a katonáiban. Nem tehet hát egyebet, mint hogy bejárja a tartományait s megkérdezi az alattvalóitól: a pártütőkhöz szítanak-e, vagy pedig hívek maradnak a királyhoz, emberrel, pénzzel készséggel segítik a hon védelmében?

A földmívesek csendesen viselkedtek a király beszéde alatt. Sőt a szónoklata végén se árulták el, tetszett-e nekik vagy sem.

Maga a király úgy vélte, nagyon ékesen szónokolt. Szemei többször is könnybe lábadtak a beszéde alatt. De mikor a földmívesek még mindig nyugtatanúi ötölve-hatolva álltak a helyükön s nem tudták elhatározni magukat a feleletre, ráncba szedte a homlokát s bosszúsan nézett rájuk.

A földmívesek elértették, hogy a királynak terhére van a várakozás. Végre hát előlépett közülük egy.

- Tudd meg, uram király, hogy mára nem vártunk királyi vendéget a gyülekezetünkben - mondta a földmíves - s ezért nem is felelhetünk hamarosan. Azt tanácsolnám, fordulnál be a sekrestyébe s beszélnél a papunkkal, míg meghányjuk-vetjük, mit válaszoljunk a beszédedre.

A király belátva, hogy bölcsebb választ úgyse kaphat, legokosabbnak ítélte: követni a földmíves tanácsát Befordult hát a sekrestyébe. Földmívesnek látszó magános öreg embert talált ott. Magas, kövér a termete, csontos, durva a keze s kérges a kemény dologtól. Nincs se gallérja, se ködmöne, csak bőrnadrágja, meg hosszú, fehér bárányprémes köpenye, mint a többi férfinak valamennyinek.

Felkelvén, meghajolt a belépő király előtt.

- Azt hittem, itt találom a lelkipásztort - mondta a király.

Az öreg egy kissé elpirult. Azt gondolta magában, csak nem árulhatja el, hogy ő a gyülekezet lelkésze, ha egyszer földmívesnek nézi a király.

- Úgy van. A lelkipásztor ilyenkor itt szokott lenni - mondta.

A király leereszkedett egy nagy, magas karszékbe, mely akkoriban ott volt a sekrestyében s ma is ott van változatlanul, csak egy aranyos királyi koronát csináltatott a támlájára a gyülekezet.

- Jóravaló ember-e a lelkészük? - kérdezte a király, megpróbálva részvétet tanúsítani a földmívesek sorsa iránt.

A király e kérdésére szinte lehetetlen volt a lelkésznek elárulnia a kilétét. Jobb lesz, ha a király továbbra is megmarad abban a hitben, hogy csak földmíves vagyok, gondolta s azt felelte, hogy a lelkipásztor elég derék ember. Tisztán és világosan hirdeti az Isten igéjét s úgy igyekszik élni is, ahogy tanít.

No, ez ínyem szerint beszél, gondolta a király, de jó füle lévén, némi ingadozást vett észre az öreg ember hangjában.

- Mintha mégse volna oly nagyon megelégedve kigyelmed a lelkészükkel - mondta.

- Egy kissé akaratos, igaz - szólt az öreg, azt gondolván, ha a király mégis megtudná valahogy a kilétét, nem tetszenék neki, ha kérkednék előtte. Azért egy kis megszólással is előhozakodott:

- Vannak, akik szemére vetik, hogy egymaga akarja vezetni s kormányozni az egyházat - folytatta.

- Minden esetre nagyon jól vezette és kormányozta - jegyezte meg a király, nem akarva, hogy a földmíves leszólja a följebbvalóját. - A jelek mintha arra vallanának, hogy e gyülekezetben otthonos a jó erkölcs s őseink egyszerűsége.

- Elég jóravaló nép ez, - mondta a lelkész, - de hiszen távol él a világtól, szegényen, elszigetelve. Ők se lennének különbek másoknál, ha közelükbe férkőzhetnének a világ csábításai.

- No, attól nem kell tartani - próbálta megnyugtatni a király vállat vonva.

Aztán elhallgatott s ujjaival dobolni kezdett az asztalon. Azt gondolta magában, elég kegyes szót váltott ezzel a földmívessel. Majd erőt vett rajta a csodálkozás, hogy a többiek még mindig nem készek a felelettel.

- Ezek a földmívesek nem valami nagyon sietnek segíteni a királyukon - tűnődött. - Volna csak készen a kocsim, bezzeg itt hagynám őket tanácsostul és folytatnám az utamat.

A lelkész ezalatt szorongva ült a helyén s azon tűnődött, hogyan határozza el magát valami fontos dologra, amivel ki akart rukkolni. Majd örvendeni kezdett, hogy nem árulta el kilétét a királynak, így legalább olyasmiről is beszélhet vele, amit különben nem mondhatott volna el neki.

Kisvártatva megtörte a csendet s megkérdezte a királytól: igaz-e, amit mondott az imént, hogy ellenség fenyegeti Svédországot s veszedelemben a haza?

- A király azt gondolta: csak lesz ennek az embernek annyi esze, hogy nem zavarja tovább. Végignézett rajta s nem felelt.

- Azért kérdem, - mondta a lelkész, - mert talán nem jól értettem imént. De ha csakugyan úgy áll, amondó vagyok, hogy e gyülekezet lelkipásztora tán még több pénzt is elő tudna teremteni a király számára, mint a mennyire szüksége van. - Úgy rémlik, mintha az imént azt mondta volna kigyelmed, hogy egytől-egyig szegények a falubeliek - jegyezte meg a király abban a hitben, hogy ez az ember jóformán maga sem tudja, mit fecseg.