A jó hírnév ára

A DUKE STREET BOTRÁNYOS LÁNYAI

SZENVEDÉLYES ÉJSZAKÁK

NOVELLA HÉT

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

A jó hírnév ára

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Fejezet 11

Epilogue

a textilipar gépesítése

Ebony Oatenről

A jó hírnév ára

Eredeti cím: Bad News Bonklesford

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

A jó hírnév ára

Botrányos név. Lehetetlen vonzalom. És egy ház, ahol a titkok napról napra szaporodnak.

Rose Bonklesford sosem engedte, hogy a híre megállítsa — megtanulta inkább páncélként viselni. Amikor új nevelőnőként megérkezik egy omladozó birtokra, rakoncátlan gyerekekre és huzatos folyosókra számít. Arra azonban nem, hogy a gyerekszoba lakóinak száma egyre csak nő, a háznép több befogadott lelket rejteget, mint bárki bevallaná, és a báró úgy néz rá, mintha ő volna a legveszélyesebb dolog az egész házban.

Gregory báró megörökölte néhai bátyja címét, birtokát és — egyre növekvő rémületére — a férfi törvénytelen gyermekeinek mind népesebb seregét. Ő egyáltalán nem olyan, mint hírhedt fivére. Fegyelmezett, kötelességtudó, és teljesen biztos benne, hogy nem fogja romba dönteni egy sötét szemű, éles nyelvű nevelőnő, akinek különös tehetsége van az elveszett gyermekek összegyűjtéséhez. Mint kiderül, ebben látványosan téved. Egy lopott csók a sötét lépcsőfordulóban éveken át őrzött önuralmát tépi darabokra — és attól kezdve képtelen abbahagyni, hogy újabb és újabb okot találjon Rose felkeresésére.

Egy háznyi védelemre szoruló árva, egy hírnév, amelyet egyikük sem kockáztathat, és egy köztük ébredező melegség, amelyet még a decemberi fagy sem érhet el — Rose és a báró olyan érzések felé sodródnak, amelyeket többé egyikük sem vonhat vissza.

Vajon Rose képes megóvni a szívét — és a világban nehezen kivívott helyét —, mielőtt a köztük feszülő tagadhatatlan vonzalom mindent felemésztene, amit végre megtalált?

Fejezet 1

1813. DECEMBER

Akár megérdemelte, akár nem, Rose Bonklesfordnak rossz híre volt.

Két választása volt, hogyan bánjon vele: akár megpróbálja lemosni magáról, vagy felnő hozzá.

Ő az utóbbit választotta.

Anyja bűneinek terhével a vállán – bárki is volt az asszony –, és apa nélkül, aki magáénak vallotta volna, Rose jövője könnyen sivár lehetett volna. Nem minden árva volt olyan szerencsés, hogy a Duke Street-i Árvaház oltalmába kerüljön.

Ám az a gyermekkor már mögötte volt, amikor leszállt egy szállítószekér hátuljáról, és élete legújabb fejezetébe lépett.

A hideg szél a nyakának vágott. Szorosabbra húzta vállkendőjét a nyaka körül, hogy ne érje a hideg. A párás levegő göndör fürtökbe csavarta kibomlott haját. Efféle hajviselet talán bájosan állt volna egy előkelő hölgynek, nála azonban csak csapzott patkányfarkaknak tűnt. Rose ellenőrizte a házszámokat, hogy biztosan jó helyen jár-e. Stimmelt a cím. Mélyet lélegzett, aztán lement a melléklépcsőn a személyzeti bejárathoz.

Nem sokkal kopogtatása után egy lakáj ajtót nyitott. Rose átnyújtotta neki bemutatkozólevelét, és így szólt: „Őméltósága hívatott. Azonnal munkába kell állnom. Jobb, ha nem váratjuk meg.”

A férfi végigmérte, majd alig észrevehetően vállat vont. „Tessék beljebb.”

Ahogy áthaladtak a konyhán, a sütés illatának és az égő szén füstjének keveréke szinte falnak csapta. Felköhögött.

A lakáj megfordult, és ráförmedt: „Nem beteg, ugye?”

Rose, aki inkább szeretett volna továbbhaladni, csak megrázta a fejét, és követte őt a szomszédos helyiségbe. A fényt gyertyák és a kandallóban égő kisebb tűz adta.

És még több kormot is.

Reggel fel kell küldeniük egy kéményseprőt, hogy megszüntesse, ami odafenn eldugította.

A lakáj átadta a levelet egy idősebb, kedves szemű asszonynak, és ezt mondta: „Soames asszony, megérkezett Bonklesford kisasszony a szobalány helyére.”

– Elnézést… – tört fel Rose-ból tiltakozó károgásként.

Nem szobalánynak jött, hanem nevelőnőnek.

Soames asszony, akit Rose a házvezetőnőnek vélt, meglepetten nézett fel. Aztán Rose mögött a távolodó lakáj után pillantott, és odaszólt: „Még számolok magával!”

Rose megkönnyebbülten felsóhajtott. Nyilván ez afféle játék volt, amivel próbára tették az újonnan érkezőket.

„Foglaljon helyet” – mondta Soames asszony, miközben átfutotta a levelet. „Őszintén fogok beszélni. Maga nem az első választásunk a nevelőnői állásra. Sőt, még csak nem is a tizedik. Rendes körülmények között soha nem engednénk, hogy valaki az önféle rossz hírrel betegye a lábát ide, de a szükség nagy úr. A gyerekek szó szerint kezelhetetlenek. Minden ideérkező fiatal nő csupa remény és kedvesség; aztán csüggedten távozik. Biztos vagyok benne, hogy magával sem lesz másként.”

Hideg émelygés söpört végig a gyomrán. És nem csupán a rossz hírére tett utalás miatt. Talán a szobalányi munka mégsem volna olyan rettenetes?

Szégyenszemre egy halk „Mi baj van velük?” bukott ki belőle.

„Majd meglátja” – felelte Soames asszony. „Jöjjön csak, bemutatom őket.”

Nyolc gyerek! Nyolc nyűgös gyerek, akik párnákkal és rögtönzött, feltekert törülközőkkel püfölték egymást – ez fogadta Rose Bonklesfordot a gyerekszobában ezen az esős délutánon.

Mivel ő maga is árvaházban nőtt fel, Rose hozzá volt szokva a civakodó, túlfűtött kölykökhöz, de ez egészen más volt.

A házvezetőnő, Soames asszony az övére erősített láncon lógó sípért nyúlt. Éles, fülsértő hang hasított a levegőbe.

A gyerekek egy pillanatra abbahagyták, és odafordultak, hogy megnézzék, honnan jött a felfordulásukat félbeszakító zaj. Észrevették a szobában álló két felnőtt nőt, de nem szóltak semmit. Egy szívdobbanással később teljes lendülettel estek újra egymásnak.

A párnák puffantak jobbra-balra, tollpamacsok szöktek ki belőlük, és kavarogva lebegtek a levegőben.

Soames asszony Rose felé fordult.

„Sok szerencsét, Bonklesford kisasszony.”

Aztán kiment a szobából, és határozottan becsukta maga mögött az ajtót.

Rose, még mindig az útitáskáját tartva a kezében, körülnézett, hol volna egy szék, ahová letelepedhetne. A kisebb párnarongálást leszámítva a gyerekek semmit sem tettek tönkre a szobában. Sőt, sok kisebb tárgyat – bögréket, gyertyatartókat – félretoltak, hogy ne törjenek össze.

Az arcuk kipirult az erőfeszítéstől, nem sérülésektől.

Mosoly lopózott Rose arcára. Hadd fárasszák csak ki magukat. Addig is több ideje marad megfigyelni őket, anélkül hogy belekeveredne a csatározásba.

A gyerekek a Duke Street-i Árvaházra emlékeztették. Nem a csöppségek – azokkal nem volt gond –, hanem az olyanok, mint ő, akiket néhány utcán töltött év után hoztak be; csupa él, csupa dac. Ezekben a kis csirkefogókban a fiatalabb önmagát látta. Az ő árvatársai a Duke Streeten ugyan nem párnákkal harcoltak. Hanem ököllel.

Rose nem egy olyan verekedést oszlatott már szét, amely végül felrepedt bütykökkel, összevert arcokkal, sőt kitört fogakkal végződött. Némelyikük aztán igazán kemény verekedő volt.

Ez egy rendes, zárt szoba volt, amely nem ázott be (legalábbis pillanatnyilag nem, a kint tomboló eső ellenére), és az ablakoknál sem húzott.

Ezek a gyerekek csupán rosszalkodtak. Ebben a förtelmes időben úgysem mehettek ki a szabadba. Kacarásztak, nevettek, örömükben kiabáltak, és puha rongyokkal püfölték egymást. Csupán ártatlan játék volt az egész.

Arcuk és homlokuk vörösen fénylett az erőfeszítéstől. Néhánynak a nedves haja izzadt homlokára tapadt. Ha még egy percig bírják, Rose már-már lenyűgöződött volna.

De nyolc gyerek? Nem csoda, hogy az előző nevelőnők rövid szolgálat után mind távoztak. Megpróbálta megszámolni őket, hogy biztos legyen benne. Szinte úgy tűnt, mintha még többen volnának. Ha legalább egy pillanatra nyugton maradnának!

A fiúk közül a második legnagyobb magasra emelt párnával, huncut vigyorral az arcán indult Rose felé.

Rose felpattant, és kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa a támadást. A gyerek dühösen mordult egyet a sikertelen támadás miatt. Rose gyorsan rászorította a kezét a fiú izzadt fejére, és úgy fordult, hogy ne érhesse el.

Ideje volt bemutatkozni.

„Rose Bonklesford vagyok. Téged hogy hívnak?”

A fiú csak tovább morgott és hadonászott.

„Ő nem beszél” – mondta a legidősebbnek tűnő fiú. „Csak verekszik.”

Egy magas lány abbahagyta a testvére ütlegelését, és megszólalt:

„August régen beszélt, de elkapta a mumpszot, és azóta nem.”

A fiú, akiről most már Rose is tudta, hogy Augustnak hívják, elejtette a párnáját, és inkább rugdosni kezdte.

A lába Rose térdének ütődött, amitől a nő egy pillanatra megingott. Rose szerencséjére a fiú nem viselt cipőt, különben komolyabban megsebesítette volna.

„Elég legyen, August” – mondta Rose, miközben eltolta magától a fiút, és a szoknyájába törölte verejtékes tenyerét.

August kihasználta röpke szabadságát, és Rose-nak repült, tömzsi ökleivel a hasát püfölve. Mivel kora tél volt, Rose több réteg ruhát viselt, hogy melegen tartsa magát. Ugyanezek a rétegek tompították ugyan az ütéseket, de csak alig valamennyire.

Élete minden tapasztalatára szüksége lesz, hogy megzabolázza ezt a különösen dühös gyereket. Ha egyáltalán lehetséges.

Ekkor kinyílt az ajtó, és egy nevetségesen jóképű férfi lépett be, mintha egyszerre betöltötte volna a szobát. Sötét, éjfélkék öltönyt viselt, amely éles ellentétben állt hamvas szőke hajával, halántékán az őszülés első ezüstös szálaival.

Hogy lehet valaki ilyen jóképű!

Biztosan siralmas állapotban volt. Egy elszabadult hajtincset a füle mögé tűrve gyors pukedlit ejtett.

„Rory bácsi!” – kiáltották a gyerekek egyszerre. Mind egyszerre vetették rá magukat, és közös öleléssel szinte teljesen elborították.

„Drágáim!” – kiáltotta a férfi, akit a gyerekek Rory bácsinak hívtak. „Meghat a ragaszkodásotok!” És valóban boldognak látszott, hogy ennyi érzelem egyszerre zúdul rá. Rose-ban valami megszorult ennek a szeretettel teli jelenetnek a láttán.

Ettől csak még kedvesebbnek és nagylelkűbbnek látszott, ráadásul ehhez jött az a jóképűség is, amelyről Rose már megállapította, hogy egyenesen elképesztő.

Rose ott maradt állva, távol a tolongástól, és a lármás zsivaj csillapodására várt, hogy bemutatkozhasson ennek a férfinak, bárki legyen is. Közben pedig teljes szívéből remélte, hogy nem csinál magából teljesen szamarat. Csak semmi sietség, gyerekek, gondolta egy pillanatra. Legalább maradt ideje szemügyre venni őt, azokat a kellemes vonásait.

Fejében hallotta a Duke Street-i Árvaház felügyelőnője, Cavendish asszony korholó hangját:

„Ne legyezgess a szempilláddal minden jóképű férfi láttán!”

A gyerekek nem mutattak semmi jelet arra, hogy lejjebb vennék a hangjukat. Folytatták az ölelést és halmozták rá a dicséretet.

Rory bácsi elismerésül megsimogatta a fejüket. Rose nem tudta nem csodálni a férfi kezének vonalait. Ujjai karcsúak és tiszták voltak, egy olyan ember kezei, aki bent dolgozik, nem kint. Fontos ember lehetett a háztartásban.

Talán őméltósága testvére? Végül is bácsinak szólították.

Amikor végül felé fordult, Rose újabb pukedlit vágott és bemutatkozott. „Bonklesford kisasszony vagyok, az újonnan érkezett nevelőnő."

A férfi jobb kezét nyújtotta felé, és a gyerekekkel együtt észrevehetetlenül közelebb lépett. Rose közelebb lépett, és azon kapta magát, hogy túlságosan is intenzíven fürkészi a férfi elegáns arcvonásait.

„Nevelőnő?" – kérdezte, miközben az egyik karcsú szemöldöke hitetlenül felszökött.

„Igen" – a keze az övéhez ért. Meleg hullámok terjedtek végig a bőrén, felfelé a karján. Ha most engedett volna a dadogásnak és az elpirulásnak, csak megerősítette volna a rossz hírét.

De ó, milyen gyönyörű látvány volt. „Nemrég érkeztem, és eddig csak egy gyerek nevét tanultam meg a nyolc közül. De hamarosan mind a nyolcat megismerem majd."

„Én vagyok az új Gregory báró" – mondta, miközben visszahúzta a kezét. A férfi felnevetett. „Nyolc gyerek, mondja? Tegnap még csak hat volt közülük itt."

Zavarában elállt a lélegzete. Nem a báró testvére, ahogy feltételezte, hanem a báró. Jobb lenne abbahagynia az elragadó gödröcske bámulását az állán, és józannak maradnia. Ez a férfi a munkaadója.

Most, hogy leleplezték őket, a gyerekek elengedték a férfit, és összeálltak egy csoportba, mintha így nehezebb lenne őket szétválasztani.

Gregory báró a két lány közül a kisebbre nézett, és azt mondta: „Nem lesz baj, de ki lehetsz te?"

A kicsi gyerek beletemetkezett a csoport legidősebb lányába, és nyöszörgött, de egy szót sem szólt. A legidősebb lány beszélt helyette. „Anne a neve, és megígértük neki, hogy nem vesz észre egy plusz gyereket." A lány aztán Rose felé mutatott, és azt mondta: „Ő árulta el, úgyhogy őt hibáztassa."

A düh kezdett fortyogni Rose vérében, amiért őt tették meg valami hallgatólagos szabály megszegőjének.

A férfi azt mondta: „Nem értem. Bonklesford kisasszony, ön hozott magával egy plusz gyereket?"

„Nem, uram" – válaszolta Rose, teljesen összezavarodva. Ezek a gyerekek bizonyosan kihívást jelentettek, de nem akart velük harcolni, sem fizikailag, sem más módon.

Rose arra gondolt, hogy biztosan megpróbálják egymást megmenteni és valamilyen menedéket nyújtani itt. Soha nem küldene vissza egy gyereket az utcára. Főleg nem az év ezen szakában.

Meg kell találnia a módját, hogy maga mellé állítsa őket, ha még csak egy hetet is ki akar bírni ezen a helyen. „Kérem, lord Gregory, ne hibáztassa a gyerekeket csak azért, mert magukkal hozták a barátjukat játszani. Nyolc gyereknek ugyanúgy meg tudom tanítani olvasni és számolni, mint hatnak."

Úgy tűnt, magába szívta ezt, és egy pillanatot töprengett, mielőtt döntött.

„Diplomatikusan fogalmazott" – mondta. Aztán a gyerekekre fordította a figyelmét. „Anne maradhat napközben, de vacsora előtt haza kell mennie."