RAY BRADBURY

MARSBÉLI KRÓNIKÁK

TELJES VÁLTOZAT

Ray Bradbury: The Martian Chronicles - The Complete Edition

Copyright © 1946, 1948, 1949, 1950, 1958, 1972 by Ray Bradbury.

Copyright renewed by Ray Bradbury.

Hungarian translation © Kuczka Péter, Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Gálla Nóra,
H. Kovács Mária, Juhász Viktor, Pék Zoltán, Török Krisztina, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ray Bradbury: The Martian Chronicles - The Complete Edition

Avon Books, New York, 1997

Fordította: Kuczka Péter, Bosnyák Edit, Farkas Veronika, Gálla Nóra,
H. Kovács Mária, Juhász Viktor, Pék Zoltán, Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-651-8 (epub)

ISBN: 978-963-419-676-1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: szépirodalom, science fiction

Teljes szívemből ajánlom feleségemnek, Marguerite-nek.

KRONOLÓGIA

1999. január. RAKÉTANYÁR (Rocket Summer)

1999. február. YLLA (Ylla)

1999. augusztus. A NYÁRI ÉJSZAKA (The Summer Night)

1999. augusztus. A FÖLDI EMBEREK (The Earth Men)

2000. március. AZ ADÓFIZETŐ (The Taxpayer)

2000. április. A HARMADIK EXPEDÍCIÓ (The Third Expedition)

2001. június. „S RAGYOG MÉG A HOLDSUGÁR”

(– And the Moon Be Still as Bright)

2001. augusztus. A TELEPESEK (The Settlers)

2001. december. A ZÖLD REGGEL (The Green Morning)

2002. február. A SÁSKÁK (The Locusts)

2002. augusztus. ÉJSZAKAI TALÁLKOZÁS (Night Meeting)

2002. október. A PART (The Shore)

2003. február. KÖZJÁTÉK (Interim)

2003. április. A ZENÉSZEK (The Musicians)

2003. június. AZ ÉGI LOVASOK (Way in the Middle of the Air)

–2004–05. NEVEKNEK ADÁSA (The Naming of Names)

2005. április. A MÁSODIK USHER-HÁZ (Usher II)

2005. augusztus. AZ ÖREGEK (The Old Ones)

2005. szeptember. A MARS-LAKÓ (The Martian)

2005. november. A BŐRÖNDÜZLET (The Luggage Store)

2005. november. UBORKASZEZON (The Off Season)

2005. november. A FIGYELŐK (The Watchers)

2005. december. A NÉMA VÁROSOK (The Silent Towns)

2026. április. A HOSSZÚ ÉVEK (The Long Years)

2026. augusztus. LANGY ESŐK JÖNNEK (There Will Come Soft Rains)

2026. október. EGYMILLIÓ ÉVES KIRÁNDULÁS

(The Million-Year Picnic)

TOVÁBBI MARSBÉLI KRÓNIKÁK

A MAGÁNYOSOK (The Lonely Ones)

A SZÁMŰZÖTTEK (The Exiles)

A VÁRAKOZÓ (The One Who Waits)

A BETEGSÉG (The Disease)

NYÁRI HOLTSZEZON (Dead of Summer)

A MARSI SZELLEMEK (The Martian Ghosts)

JEMIMA TRUE (Jemima True)

MINDNYÁJUKNAK VOLTAK NAGYAPÁIK (They All Had Grandfathers)

AZ EPERSZÍNŰ ABLAK (The Strawberry Window)

ÚJ PÁLYA (The Other Foot)

A KERÉK (The Wheel)

SZERELEM (The Love Affair)

A HÁZASSÁG (The Marriage)

A VENDÉG (The Visitor)

A MARS ELVESZETT VÁROSA (The Lost City of Mars)

ÜNNEP (Holiday)

TELJES TÖRLESZTÉS (Payment in Full)

A MESSIÁS (The Messiah)

ÉJSZAKAI HÍVÁSOK (Night Call, Collect)

A KÉK PALACK (The Blue Bottle)

BŐRÜK BARNA, SZEMÜK ARANY (Dark They Were and Golden Eyed)

„Nem is baj, hogy újra képesek lettünk rácsodálkozni a világra – mondta a filozófus. – Az űrutazás újra gyermekké tett mindnyájunkat.”

1999. január. Rakétanyár

Egyik percben ohiói tél; zárt ajtók, csukott ablakok, fagytól megvakult üvegtáblák, csüngő jégcsapok minden háztető ereszén, síelő gyerekek a lejtőkön, bundába burkolt háziasszonyok, akik mint nagy fekete medvék cammogtak a jeges utcákon.

És egyszerre a hőség széles hulláma öntötte el a kisvárost. A forró levegő áradó tengere; mint amikor valaki nyitva hagyja egy pékség ajtaját. A meleg lüktetett a házacskák, bokrok és gyermekek körül. A jégcsapok lepottyantak, diribdarabra törtek, elolvadtak. Felpattantak az ajtók. Kitárultak az ablakok. A gyerekek ledobálták gyapjúruhájukat. A háziasszonyok lehullatták medvejelmezüket. A hó olvadt, és előbukkant a múlt nyár régi, zöld pázsitja.

Rakétanyár. Ide-oda röpködtek a szavak az emberek között a nyitott, szellőző házakban. Rakétanyár. A meleg, sivatagi levegő megváltoztatta a jégvirágmintákat az ablakokon, letörölte a művészi munkát. A sílécek és szánkók egyszerre haszontalanná váltak. A hó, ahogy a városra hullott a hideg égből, forró esővé változott, mielőtt földet ért.

Rakétanyár. Az emberek kihajoltak csepegő verandáikról, és figyelték a vörösödő eget.

A rakéta a kilövőtéren állt, rózsaszínű tűzfelhőket és kazánhőséget fújtatott. A rakéta hatalmas fúvókájának minden leheletével nyarat hozott ezen a hideg téli reggelen. A rakéta éghajlatokat teremtett, és egy rövid pillanatig nyár borult a földre…

1999. február. Ylla

Kristályoszlopos házuk volt a Marson egy halott tenger partján, és minden reggel látni lehetett Mrs. K-t, amint a kristályfalakból kinőtt aranygyümölcsöt eszegeti, vagy amint takarítja a házat, marokkal szórva a mágneses port, amely minden szennyet magával ragad, és kirepül a forró szél szárnyán.

Délutánonként, amikor a megkövült tenger meleg és mozdulatlan volt, a szőlőfák bágyadtan álltak az udvarban, a távoli kis marsbeli csontváros pedig teljesen bezárult, és senki sem surrant ki az ajtókon, látni lehetett magát Mr. K-t a szobájában, amint egy fémkönyvet olvasott: végigfuttatta kezét a kidudorodó hieroglifákkal borított lapokon, mintha hárfán játszana. És a könyvből az ujjak játéka nyomán éneklő hang emelkedett, lágy, ősi hang, amely arról az időről mesélt, amikor a tenger vörös vízpárának mutatkozott a parton, az ősi emberek pedig fémrovarok és elektromos pókok fellegeit küldték csatába.

Mr. és Mrs. K húsz éve lakott a halott tenger partján, és elődeik ugyanebben a házban laktak, amely forgott, és követte a napot, mint a virágok, immár tíz évszázada.

Mr. és Mrs. K nem volt öreg. Szép, barnás bőrük volt, mint a valódi Mars-lakóknak, sárga éremszemük, lágy, zenélő hangjuk. Valaha szerettek vegyi tűzzel képeket festegetni, úszkálni abban az évszakban, amikor a csatornák megteltek a szőlőfák zöld nedvével, és hajnalig beszélgetni a társalgóban a kék foszforarcképek alatt.

Most nem voltak boldogok.

Ezen a reggelen Mrs. K az oszlopok között állt, és figyelte, hogyan melegedik és olvad sárga viasszá a sivatagi homok körben a látóhatáron.

Valaminek történnie kell. Várt.

Figyelte a Mars kék égboltját, mintha azt várná, hogy bármely pillanatban megrándul, összehúzódik, és valamilyen csillogó csodát lök magából a homokra.

Nem történt semmi.

Belefáradván a várakozásba, végigsétált a párolgó oszlopok között. Enyhe eső kezdett szitálni a csavart oszlopfőkről, lehűtötte az égető levegőt, gyengéden hullott reá. Olyan volt ez a forró napokon, mint séta a patakban. A ház padlóján csillogtak a hűs erecskék. Távolról hallotta, amint férje kitartóan játszik a könyvével: ujjai sohasem fáradtak bele az ősi dalokba. Magában azt kívánta, bárcsak őt tartaná a karjában, és simogatná, mint egy kis hárfát – annyi ideig és ugyanúgy, mint most a varázslatos könyveit.

De mégsem. Megrázta a fejét egy alig észrevehető, megbocsátó vállrándítás kíséretében. Szempillája lassan leereszkedett aranyszemére. A házasság fiatalon megöregíti és megszokottá teszi az embereket.

Hátradőlt egy székben, amely rögtön az alakjához formálódott, és követte a mozdulatait.

Idegesen lehunyta a szemét.

Jött az álom.

Barna ujjai remegtek, felemelkedtek, a levegőbe kaptak. Egy pillanat múlva felült, riadtan zihált.

Gyorsan körülnézett, mintha azt várta volna, hogy ott áll valaki. Csalódottnak látszott: az oszlopok közt nem mozdult semmi.

Férje tűnt fel az egyik háromszögű ajtóban.

– Szóltál? – kérdezte ingerülten.

– Nem.

– Mintha kiáltottál volna.

– Kiáltottam? Elbóbiskoltam, és álmodtam valamit.

– Nappal? Hiszen nem szokásod.

Úgy ült, mintha az álom arcul csapta volna.

– Milyen furcsa, milyen rettentő furcsa – mormolta. – Az álom.

– Valóban? – Férje már nyilván vissza akart térni a könyvéhez.

– Egy férfiról álmodtam.

– Férfiról?

– Több mint 180 centiméter magas férfi volt.

– Lehetetlenség; hiszen az óriás lenne, idomtalan óriás.

– Valahogyan… – Az asszony keresgélte a szavakat. – …mégis megnyerő volt. Akármilyen magas volt… És – ó, tudom, hogy butaságnak tartod – kék szeme volt!

– Kék szeme? Uramisten! – kiáltotta Mr. K. – Mit álmodsz legközelebb? Gondolom, fekete haja volt.

– Honnan tudod? – kérdezte izgatottan az asszony.

– Egyszerűen a legvalószínűtlenebb színt választottam – mondta hidegen a férfi.

– Igenis fekete volt! – kiáltotta az asszony. – A bőre pedig egészen fehér; ó, rendkívül szokatlan volt! Furcsa egyenruhát viselt, az égből szállt le, és kedvesen mondott valamit. Mosolygott.

– Pont az égből? Micsoda ostobaság.

– Egy fémvalamiben jött, ami csillogott a napon – emlékezett az asszony. Becsukta a szemét, hogy megint maga elé idézze. – Álmomban láttam az eget, és az a valami úgy csillogott, mint a levegőbe dobott pénz, aztán hirtelen megnőtt, és lágyan lehullott a talajra; hosszú, ezüst jármű, kerek és idegenszerű. És az ezüsttárgy oldalában kinyílt az ajtó, és az a magas férfi lépett ki rajta.

– Ha többet dolgoznál, nem álmodnál ilyen butaságokat.

– Tulajdonképpen tetszett – mondta az asszony, és újra hátradőlt. – Nem hittem volna, hogy ilyen fantáziám van. Fekete haj, kék szem, fehér bőr! Milyen furcsa férfi, és mégis egész csinos.

– Vágyálom.

– Undok vagy. Nem úgy agyaltam ki, egyszerűen a gondolataimba kúszott, mialatt szunnyadtam. Nem is tűnt álomnak. Váratlan és különös volt. Rám nézett, és azt mondta: „A harmadik bolygóról jöttem a hajómon. Nathaniel York vagyok…”

– Hülye név. Egyáltalán nem is név! – gáncsoskodott a férje.

– Persze hogy hülye, hiszen álomról van szó – magyarázta lágyan az asszony. – És még ezt mondta: „Ez az első űrutazás. Csak ketten vagyunk a hajóban, én és a barátom, Bert.”

– Megint egy hülye név.

– És még azt is mondta: „Mi a Föld egyik városából jöttünk. Ez a mi bolygónk neve” – folytatta Mrs. K. – Ezt mondta. Igen, a „Föld” nevet említette. És ismeretlen nyelven beszélt. Mégis megértettem valahogy. A gondolataimmal. Telepátia révén, azt hiszem.

Mr. K elfordult. Az asszony egy szóval megállította.

– Yll? – szólította csendesen. – Gondolsz néha arra… szóval, hogy élnek-e emberek a harmadik bolygón?

– A harmadik bolygó alkalmatlan az élet fenntartására – közölte a férje türelmesen. – Tudósaink megállapították, hogy légkörében túl sok az oxigén.

– De nem volna elragadó, ha élnének ott emberek? És valamilyen hajóban átutaznának az űrön?

– Igazán, Ylla, tudod, hogy utálom az ilyen érzelgős nyavalygást. Gyerünk dolgozni!

Már későre járt, amikor az asszony jártában énekelni kezdte a dalt a susogó, esőontó oszlopok között. Elénekelte, aztán újrakezdte.

– Miféle dal ez? – fortyant fel végül a férje, mikor belépett, hogy a tűzasztalhoz üljön.

– Nem tudom. – Az asszony felnézett; maga is csodálkozott. Kezét hitetlenkedve emelte a szájához.

Alkonyatra hajlott a nap. Amint a világosság eltűnt, a ház becsukódott, mint egy óriás virág. Szél kerekedett az oszlopok között; a tűzasztalon az ezüstláva fortyogó tócsája bugyborékolt. A szél felborzolta az asszony vörösbarna haját, és lágyan dudorászott a fülébe. Csendesen állt, kinézett a tengerfenék nagy és sápadt térségeire, mintha emlékeit akarná felidézni; sárga szeme lágy és nedves volt.

– Köszönts csak a szemed sugarával, s visszaköszönt az enyém – énekelte halkan, csendesen, lassan. – Vagy hagyd a csókod a pohár peremén, s akkor nem kell a bor. – Dúdolt, kezét könnyedén mozgatta a szélben, szemét becsukta. Befejezte a dalt. Nagyon szép volt.

– Sohasem hallottam még ezt a dalt. Te komponáltad? – kérdezte a férfi, és élesen figyelte.

– Nem. Igen. Nem. Igazán nem is tudom! – Megdöbbenve habozott. – Nem is tudom, hogy mit jelent a szöveg, hiszen más nyelven van.

– Milyen nyelven?

Az asszony húsdarabokat dobott az izzó lávába.

– Nem tudom.

Egy pillanat múlva kivette a megfőtt húst, és egy tányéron a férfi elé tette.

– Éppen csak valami bolondság, amit én találtam ki, gondolom. Nem is tudom, miért.

A férfi nem szólt. Nézte, amint az asszony húsdarabokat süllyeszt a sziszegő tűztóba. Lement a nap. Lassan-lassan belopakodott az éj, megtöltötte a szobát, elnyelte az oszlopokat és őket is, mindkettőjüket, és mint valami sötét bor, mennyezetig megtöltötte a lakást. Csak a láva ezüstfénye világította meg arcukat.

Az asszony ismét a furcsa dalt dúdolta.

A férfi hirtelen felugrott székéből, és nagy léptekkel, dühösen kiment a szobából.

Később egyedül befejezte a vacsoráját.

Amikor felkelt, nyújtózkodott, az asszonyra nézett, és ásítva javasolta:

– Menjünk el ma este a lángmadarakkal szórakozni a városba!

– Komolyan gondolod? – kérdezte az asszony. – Csak nincs valami bajod?

– Mi a különös ebben?

– Hiszen fél éve már, hogy nem voltunk sehol…

– Azt hittem, jó ötlet.

– Hirtelen olyan gondos lettél – mondta az asszony.

– Miért beszélsz így? – förmedt rá a férfi. – Menjünk, vagy ne menjünk?

Az asszony kinézett a sápadt sivatagba. Két fehér hold emelkedett az égre. Hűs víz csörgedezett a lábujjai között. Alig észrevehetően megremegett. Nagyon szeretett volna itt ülni csendben, hangtalanul, míg bekövetkezik, amit egész nap várt, ami nem történik meg, hiszen lehetetlen, de mégis megtörténhet. Egy dalfoszlány suhant át a gondolatain.

– Én…

– Jót tesz neked – sürgette a férfi. – Na, gyere, menjünk!

– Fáradt vagyok – mondta az asszony. – Majd máskor.

– Tessék a sálad. – A férfi egy fiolát nyújtott feléje. – Hónapok óta nem voltunk sehol.

– De te igen, hetenként kétszer Xi városában. – Nem nézett a férjére.

– Munka – mondta a férfi.

– Úgy? – suttogta magának az asszony.

A fiolából folyadék ömlött ki, kék köddé változott, és kis rezgésekkel a nyaka köré simult.

A lángmadarak izzó szénrétegként várakoztak a hűs, sima homokon. Az éjszakai szélben felfújódott, enyhén csapkodó fehér sátorvásznat ezernyi zöld szalaggal erősítették a madarakhoz. Ylla hátradőlt a sátorban. Férjének egy szavára a madarak megugrottak, s mint megannyi láng csaptak a sötét ég felé. Megfeszültek a szalagok, a sátor felemelkedett. Sivítva siklott el alattuk a homok. Elmaradtak a kék dombok, elmaradt az otthonuk, az esőontó oszlopok, a kalitkába zárt virágok, az éneklő könyvek, a padlón susogó patak.

Nem nézett a férjére. Hallotta, hogy odakiált a madaraknak, amint magasabbra emelkedtek, mint tízezernyi forró szikra, piros-sárga tűzijáték az égen, és vontatták a sátrat mint virágszirmot, lángolva a szélben.

Nem figyelte a halott, csontfaragású városokat, amint elsiklottak alattuk, sem az ürességgel és álmokkal telt öreg csatornákat. Repültek a kiszáradt folyók és tavak felett, mint a hold árnyéka, mint valami égő fáklya.

Csak az eget nézte.

Férje beszélt.

Ő az eget nézte.

– Hallottad, mit mondtam?

– Mit mondtál?

A férfi sóhajtott.

– Figyelhetnél.

– Gondolkoztam.

– Nem is gondoltam, hogy természetimádó vagy; úgy látszik, ma este nagyon érdekel az égbolt – mondta a férfi.

– Olyan gyönyörű.

– Gondoltam – mondta lassan a férje. – Talán látogassuk meg ma este Hullét! Szeretnék beszélni vele arról, hogy eltölthetnénk egy kis időt, mondjuk, egy hetet a Kék Hegyekben. Nem volna rossz ötlet…

– A Kék Hegyekben? – Az asszony fél kézzel megkapaszkodott a sátor szegélyében, ahogy hirtelen a férjéhez fordult.

– Ó, éppen csak eszembe jutott.

– Mikor akarnál menni? – kérdezte remegve az asszony.

– Gondolom, holnap reggel indulhatnánk. Tudod, ki korán kel… – vetette oda csak úgy mellékesen.

– De hiszen sohasem voltunk még ott ilyen korai évszakban.

– Talán éppen azért… – A férfi mosolygott. – Jót tenne nekünk, ha elmennénk. Jó kis csend és nyugalom, tudod. Mást terveztél? Megyünk, ugye?

Az asszony mélyet lélegzett, s kis idő múlva felelt csak:

– Nem.

– Micsoda?! – A kiáltás megriasztotta a madarakat. A sátor megbillent.

– Nem – mondta határozottan az asszony. – Ez végleges. Nem megyek. – A férfi ránézett. Többet egyikük sem szólt. Az asszony elfordult.

A madarak továbbrepültek, tízezer lángoló fáklya a szél szárnyán.

Hajnalban a nap a kristályoszlopokon át eloszlatta a ködöt, amely Yllát tartotta, míg aludt. Egész éjjel a padló fölött lebegett a falakból áradó köd lágy szőnyegén. Egész éjjel ezen a csendes folyón aludt, mint csónak a néma vízen. Most eloszlott a köd, fogyott, fogyott alatta, míg végül a padlón találta magát, az ébredés partjain.

Kinyitotta a szemét.

Férje hajolt föléje. Úgy tűnt, mintha már órák óta állna ott és figyelné. Maga sem tudta, miért: nem tudott a szemébe nézni.

– Megint álmodtál – mondta a férfi. – Hangosan beszéltél, és nem hagytál aludni. Tényleg azt hiszem, hogy orvoshoz kellene menned.

– Majd rendbe jövök.

– Sokat beszéltél álmodban.

– Igazán? – Az asszony összerezzent.

A hajnal hideg volt a szobában. Szürke fény áradt széjjel, amíg ott feküdt.

– Mit álmodtál?

Kicsit gondolkoznia kellett, hogy visszaemlékezzen.

– A hajóról. Megint leszállt az égből, földet ért, a magas férfi kilépett belőle, és beszélt hozzám. Tréfálkozott, nevetett, és igazán kedves volt.

Mr. K az egyik oszlophoz nyúlt. Meleg vízsugár buggyant elő, gőzölgött. A hideg szétfoszlott a szobában. Mr. K arca szenvtelen volt.

– Azután – folytatta az asszony – ez a férfi, aki megmondta, hogy a fura neve Nathaniel York, azt is mondta, hogy szép vagyok, és megcsókolt.

– Azt a…! – fortyant fel a férfi; hirtelen elfordult, és a fogát csikorgatta.

– Hiszen csak álom! – Az asszony mulatságosnak találta.

– Tartsd meg magadnak a buta női álmaidat!

– Olyan vagy, mint egy gyerek. – Visszasüppedt a vegyi köd utolsó kis maradványába. Egy pillanat múlva halkan felnevetett. – Eszembe jutott még valami az álmomból – vallotta be.

– No, mi az, mi az? – kiáltotta a férfi.

– Yll, olyan rossz hangulatban vagy.

– Mondd meg! – követelte. – Nem lehet titkod előttem! – Sötét és merev arccal hajolt föléje.

– Még sohasem láttalak ilyennek – szólt félig ijedten, félig mulatva az asszony. – Csak annyi történt, hogy ez a Nathaniel York nevű férfi azt mondta nekem… szóval, azt mondta nekem, hogy elvisz magával a hajóján az égbe, az ő bolygójára. Hát nem nevetséges?

– Nevetséges, az ám! – A férfi szinte sikoltott. – Hallottad volna csak, ahogyan susogtál neki, ahogyan dörgölőztél hozzá, ahogyan énekeltél vele, ó, uramisten, egész éjszaka! Csak hallottad volna magadat!

– De, Yll!

– Mikor köt ki? Hol száll le az átkozott hajójával?

– Yll, csendesebben!

– Fene essen a csöndbe! – Mereven fölé hajolt. – És álmodban – megragadta az asszony csuklóját – a hajó nem odaát, a Zöld Völgyben kötött ki? Beszélj!

– De igen… Igen, ott…

– És ma délután kötött ki, igaz? – gyötörte tovább az asszonyt.

– Igen, igen, azt hiszem, igen, de csak egy álomban!

– Nos – mereven eltaszította magától a kezét –, szerencséd, hogy igazat beszélsz! Minden szót értettem, amit álmodban mondtál. Említetted a völgyet és az időpontot is.

Lihegve járkált az oszlopok között, mint akit megvakított a villámcsapás. Lassanként lecsendesedett a lélegzete. Az asszony úgy figyelte, mint a háborodottat. Végül felkelt, és hozzálépett.

– Yll – suttogta.

– Nincs semmi bajom.

– Beteg vagy?

– Nem. – Fáradt mosolyt kényszerített magára. – Csak gyerekes voltam. Bocsáss meg, drágám! – Esetlenül megpaskolta az asszonyt. – Túl sokat dolgoztam az utóbbi időben. Ne haragudj! Gondolom, talán pihennék egy kicsit.

– Annyira ingerült voltál…

– Most már rendben vagyok. Nagyszerűen érzem magam. – Sóhajtott. – Felejtsük el! Figyelj csak, hallottam tegnap egy viccet Uelről, és el is akartam mondani neked. Mit szólnál, ha míg készíted a reggelit, elmondanám a viccet, és ezt az egész ügyet szépen elfelejtenénk?

– Csak álom volt.

– Természetesen. – Gépiesen megcsókolta az arcát. – Csak álom.

Délben a nap magasan állt, forróság volt, a dombok vibráltak a fényben.

– Nem mész a városba? – kérdezte Ylla.

– A városba? – A férfinak megrebbent a szemöldöke.

– Mindig ezen a napon szoktál menni… – Az asszony megigazított egy virágkalitkát az állványon. A virágok megmozdultak, és kitátották éhes, sárga szájukat.

A férfi becsukta a könyvét.

– Nem. Nagyon meleg van, és már késő is.

– Értem. – Az asszony befejezte a rakosgatást, és az ajtó felé indult. – Mindjárt visszajövök.

– Várj csak egy percet! Hová mész?

Az asszony gyorsan az ajtónál termett.

– Paóhoz megyek. Meghívott.

– Ma?

– Rég nem láttam. Itt lakik nem messze.

– Odaát a Zöld Völgyben, ugye?

– Igen, rövid séta az egész, nincs messze, gondoltam… – Sietett.

– Sajnálom, igazán sajnálom – mondta a férfi, miközben utánafutott, hogy visszahúzza, gondterhelt arccal, mintha elfelejtett volna valamit. – Jaj, nem is szóltam, hogy ma délutánra meghívtam dr. Nllét.

– Dr. Nllét? – Az asszony az ajtó felé araszolt.

A férfi megfogta a könyökét, és befelé húzta.

– Igen.

– De Pao…

– Pao várhat, Ylla. Fogadnunk kell dr. Nllét.

– Csak néhány percre.

– Nem lehet, Ylla.

– Nem?

A férfi a fejét rázta.

– Nem. Egyébként is, gyalog borzasztó hosszú az út Paóhoz. Át a Zöld Völgyön, és azután végig a nagy csatorna mentén, nem? És nagyon, nagyon meleg lesz, dr. Nlle pedig el lesz ragadtatva, hogy láthat. Nos?

Az asszony nem felelt. Szeretett volna elszabadulni és futni, futni. Ordítani szeretett volna, de csak ült a székben, lassan mozgatta az ujjait, és kifejezéstelenül bámult rájuk, mint aki kelepcébe esett.

– Ylla? – mormolta a férfi. – Itt maradsz, ugye?

– Igen – válaszolt hosszú idő múlva. – Itt maradok.

– Egész délután?

Színtelen hangon válaszolt.

– Egész délután.

Délutánig dr. Nlle nem érkezett meg. Ylla férje nem nagyon csodálkozott ezen. Később azután morgott valamit, egy faliszekrényhez lépett, és elővett egy gonosz fegyvert: egy hosszú, sárgás csövet a végén fújtatóval és ravasszal. Megfordult, arcát ezüstötvözetből kovácsolt kifejezéstelen álarc fedte. Mindig ezt viselte, amikor az érzéseit el akarta rejteni; az álarc hajszálpontosan követte keskeny arcának, állának és homlokának dudorait és mélyedéseit. Az álarc fénylett, s ő kezében tartotta a gonosz fegyvert, és azt nézte. Állandó zúgás, rovarok zümmögése hallatszott belőle. A fegyverből éles sivítással aranyméhek raját lehetett kilőni. Borzalmas, mérgezett fullánkú aranyméheket, amelyek dolguk végeztével élettelenül, mint a magvak, a homokra hullottak.

– Hová mész? – kérdezte az asszony.

– Tessék? – A férfi a fújtatóra figyelt, és a gonosz zümmögésre. – Ha dr. Nlle késik, várjon rá az ördög! Kimegyek egy kicsit vadászni. Majd hazajövök. Te biztosan itt maradsz, ugye? – Az ezüst álarc villogott.

– Igen.

– Mondd meg dr. Nllének, hogy sietek haza. Csak vadászni mentem.

A háromszögű ajtó becsukódott. A férfi léptei elhaltak lefelé a dombon.

Az asszony utánanézett: figyelte, hogyan távolodik a napfényben, míg el nem tűnt. Aztán folytatta a munkáját, szórta a mágneses port, és leszedte a kristályfalakról az érett gyümölcsöt. Energikusan és figyelmesen dolgozott, de néha szinte megdermedt, mert rajtakapta magát, hogy azt a különös, emlékezetes dalt énekli, és hogy az eget nézi a kristályoszlopokon túl.

Visszafojtotta a lélegzetét, mozdulatlanul állt, és várt.

Mind közelebb jött.

Bármely pillanatban megtörténhet.

Olyan volt, mint azokon a napokon, amikor hallatszott a közeledő vihar, előtte pedig ott volt a várakozás csendje, és a légkör legkisebb nyomásváltozása is érezhető volt, amint föld feletti árnyaival és gőzeivel szakaszosan dübörgött az égi áldás. A változás nyomta a fület, és a közeledő vihar mintha ég és föld közt függött volna. Az ember remegni kezdett. Foltos és színes volt az ég, a felhők megvastagodtak; elszíneződtek a hegyek, mintha vasból lettek volna. A virágok a kalitkákban halkan, figyelmeztetően sóhajtoztak. Az ember érezte, ahogy haja lassan megmozdul. Valahol a házban hangos óra énekelt: „idő, idő, idő…” – finoman, alig hangosabban, mintha víz csepegne bársonyra.

És aztán ott volt a vihar. Az elektromos villanások, a mindent elborító sötét áradat és a zuhatag fekete hangja, mely mintha örökre körülzárná az embert.

Most is így volt. Vihar közeledett, pedig tiszta volt az ég. Villámcsapás készült, pedig egyetlen felhő sem látszott.

Ylla végigment a moccanatlan levegőjű nyári házon. Bármelyik pillanatban lecsaphat az égből a villám. Jön a mennydörgés. Füstgomoly, csend, léptek az ösvényen, kopogtatás a kristályajtón, és ő fut, hogy kinyissa.

„Bolond Ylla! – szidta magát. – Minek találsz ki pihent agyaddal ilyen vad dolgokat?”

És ekkor megtörtént.

Érezni lehetett: valami nagy tűz melege vonult át az égen. Örvénylő, zúgó hang hallatszott, fémes villanás kísérte.

Ylla felkiáltott.

Végigfutott az oszlopok között, és kitárta az ajtót. Szemben a dombok. De ekkorra már semmi egyéb.

Már-már lerohant a dombon, de visszatartotta magát. Itt kell maradnia, nem mehet sehova. A doktor látogatóba jön, és a férje megharagszik, ha most elfut.

Az ajtóban várt, kapkodta a levegőt, kitárta a karját.

Szeretett volna ellátni a Zöld Völgyig, de nem látott semmit.

Ostoba asszony. Visszament. Az a híres fantáziád, gondolta. Csak egy madár villant, vagy egy falevél, vagy a szél, vagy egy hal a csatornában. Ülj le! Nyugodj meg! Leült.

Ekkor lövés hangzott.

Tisztán, élesen; a gonosz rovarfegyver hangja.

A nő teste rándult egyet.

Messziről jött. Egyetlen lövés. A méhek gyors, távoli zümmögése. Egy lövés. És azután a második precízen és hidegen és messze.

Ylla ismét összerándult, és nem tudni, miért, felugrott, és sikoltott, mintha sohasem akarná abbahagyni. Teljes lendülettel átrohant a házon, és megint feltépte az ajtót.

A visszhang elhalt.

Vége.

Sápadtan várt az udvarban öt percig.

Aztán lassú léptekkel, fejét lecsüggesztve járkált az oszlopos szobákban, meg-megérintett valamit, szája remegett, míg végül leült egyedül egy sötétedő teremben, és várt. Sála szélével törölgetni kezdett egy borostyánpoharat.

És ekkor messziről léptek hallatszottak; csikorogtak a törékeny, apró sziklákon.

Felkelt, és a magányos terem közepére állt. A pohár kiesett ujjai közül, és darabokra tört.

A lépések tétováztak az ajtó előtt.

Szólaljon meg? Kiáltson fel, hogy „jöjj már, ó, jöjj”?

Egy kissé előrelépett.

A léptek közeledtek a teraszon. Egy kéz lenyomta a kilincset.

Rámosolygott az ajtóra.

Az ajtó kinyílt. Mosolya eltűnt.

A férje volt. Tompán villogott az ezüst álarc.

Belépett, és egy pillanatig ránézett. Azután felkattantotta a fegyver tárát, és kipöckölt két döglött méhet; hallatszott, ahogyan estükben a padlóhoz ütődtek; rájuk lépett, az üres fegyvert pedig a terem sarkába tette. Ylla lehajolt, és újra és újra megpróbálta, sikertelenül, összeszedni a széttört pohár darabjait.

– Mit tettél? – kérdezte.

– Semmit. – A férfi hátat fordított neki. Levette az álarcot.

– De a fegyver… Hallottam, hogy tüzeltél. Kétszer.

– Csak vadásztam. Néha az ember szeret kicsit vadászni. Megérkezett dr. Nlle?

– Nem.

– Várj egy percet. – Bosszankodva csettintett az ujjaival. – Most jut eszembe, hiszen holnap délután kell jönnie! Jaj, de buta vagyok.

Asztalhoz ültek. Az asszony csak nézte az ételt, de a keze nem mozdult.

– Mi a baj? – kérdezte a férfi, de nem nézett fel, miközben a húst a fortyogó lávába mártotta.

– Nem tudom. Nem vagyok éhes – mondta az asszony.

– Miért nem?

– Nem tudom, éppen csak nem kívánom.

A szél feltámadt az égen, a nap lement. A szoba kicsi lett, és hirtelen kihűlt.

– Próbáltam visszaemlékezni – mondta az asszony a csendes szobában, szemközt hideg, merev, aranyszemű férjével.

– Mire? – A férfi a borát kortyolgatta.

– Arra a dalra, arra a gyönyörű szép dalra. – Az asszony lecsukta a szemét, és dúdolt, de ez valami más volt. – Elfelejtettem. Pedig nem akarom elfelejteni, mindig emlékezni akarok rá! – Mozgatta a kezét, mintha a ritmus segíthetne visszaidézni az egészet az emlékezetébe. Aztán hátradőlt a széken. – Nem jut eszembe… – Sírni kezdett.

– Miért sírsz? – kérdezte a férfi.

– Nem tudom, nem tudom, de nem tehetek róla. Szomorú vagyok, és nem tudom, miért, de sírok. – Fejét a kezébe hajtotta, válla meg-megrázkódott.

– Holnapra jobban leszel – mondta a férfi.

Az asszony nem pillantott rá, csak az üres pusztaságot nézte, és a fényes csillagokat, amelyek most feltűntek a fekete égen, a messzeségből pedig a feltámadt szél zúgása, és a hosszú csatornák vizének hideg kavargása hallatszott. Reszketve lehunyta a szemét.

– Igen – mondta –, holnapra jobban leszek.

1999. augusztus. A nyári éjszaka

A kőteraszokról csoportokba és fürtökbe verődött emberek szivárogtak lefelé a Kék Hegyek árnyékaiban. Lágy esti fénnyel világítottak a csillagok és a Mars két fényes holdja. A márványamfiteátrum mögött, a sötétben és a messzeségben kis városok és villák feküdtek; ezüstvizű tavak álltak mozdulatlanul, csatornák csillogtak horizonttól horizontig. Nyári este volt a békés és pallérozott Mars bolygón. Finom faragású bárkák siklottak fel és alá a zöld borcsatornák tükrén, mint megannyi bronzvirág.

A hosszú, végtelenül hosszú lakásokban, amelyek mint csendes kígyók kanyarogtak a dombokon, szerelmesek feküdtek, ernyedten suttogva a hűs, éjszakai fekhelyeken. Az elkésett gyermekek végigfutottak a fáklyavilágítású sétányokon, kezükben az aranypókok szövedékhártyákat vetettek ki magukból. Itt-ott késői vacsorát készítettek az ezüstösen fortyogó és sziszegő lávaasztalokon. A Mars éjszakai oldalán száz város amfiteátrumában kényelmesen összegyűltek a barna, aranypénzszemű Mars-lakók, és a színpadokra figyeltek; zenészek játszottak ott finom muzsikát, amely mint a virágillat emelkedett a csendes levegőbe.

Az egyik színpadon egy nő énekelt.

A hallgatóság mozgolódni kezdett.

A nő abbahagyta az éneket. Kezét a nyakára tette. Intett a zenészeknek, és azok újrakezdték a játékot. A zenészek játszottak, és ő énekelt, és most a hallgatóság sóhajtott és előrehajolt, néhány férfi meglepetten felállt, és mintha hirtelen téli fagy suhant volna át az amfiteátrumon. Mert a dal, amit a nő énekelt, furcsa, idegen és ijesztő volt. Megpróbálta visszatartani az ajkáról csendülő szavakat, de a szavak tovább szóltak:

Ahogy itt jár-kél, szép, miként

a csillagtüzes éjszaka;

fénybe árnyat és árnyba fényt

szűr arca, szeme, mosolya…[1]

Az énekesnő szájára szorította a kezét. Megrettenve állt ott.

– Milyen szöveg ez? – kérdezték a zenészek.

– Milyen dallam ez?

– Milyen nyelven énekel?

És mikor ismét belefújtak aranykürtjeikbe, idegen zene áradt belőlük, és lassan elborította a hallgatókat, akik most hangosan beszélni kezdtek, és felálltak.

– Mi bajod van? – kérdezték a zenészek egymástól.

– Milyen dallamot játszottál?

– Hát te milyen dallamot?

Az énekesnő sírva fakadt, és kifutott a színpadról. A közönség pedig kitódult az amfiteátrumból. És mindenütt hasonlóképpen történt körös-körül a Mars ideges városaiban. Hideg örvénylett, mint a magasból hulló fehér hó.

A fekete sétányokon, a fáklyák alatt énekeltek a gyerekek:

Hogy keresi! Nincs? A kamrában a kincs!

Jó kutyuskám, kár, ugye kár? [2]

– Gyerekek! – kiáltottak rájuk mindenfelől. – Miféle rigmus ez? Honnan szedtétek?

– Csak úgy eszünkbe jutott. Ezek olyan szavak, nem is értjük, hogy mi…

Ajtók csapódtak. Kiürültek az utcák. Zöld csillag emelkedett a Kék Hegyek fölé.

A Mars éjszakai oldalán arra ébredtek a szerelmesek, hogy szeretteik dúdolnak a sötétben.

– Miféle dallam ez?

És ezernyi villában, éjnek éjszakáján sikoltozva riadtak fel az asszonyok. Csillapítgatni kellett őket, míg könnyek csorogtak az arcukon.

– Nono, aludj. Mi a baj? Álmodtál?

– Valami borzasztó történik reggelre.

– Nem történhet semmi, nálunk minden rendben van.

Hisztérikus zokogás.

– Mindig közelebb jön, és közelebb és közelebb!

– Semmi sem történhet velünk. Mi történhetne? Aludj már!

Csend volt a Marson a mély hajnali szürkületben, olyan csend, mint egy hűvös és fekete kútban, a csillagok ragyogtak a csatornák vizében, a szobákban a gyermekek szuszogtak pókjaikkal a kezükben, a szerelmesek egymás karjában, a holdak lementek, kialudtak a fáklyák, üresen tátongtak a kőamfiteátrumok.

Az egyetlen hang közvetlen hajnal előtt, messze, egy magányos utcán az éjjeliőré volt, aki egyedül járkált a sötétben, és valami nagyon-nagyon furcsa dalt dúdolgatott…

1999. augusztus. A földi emberek

Bárki volt is, aki az ajtón kopogtatott, csak nem akarta abbahagyni. Mrs. Ttt kinyitotta az ajtót.

– Tessék?

– Ön angolul beszél! – Az ajtóban álló férfi meghökkent.

– Úgy beszélek, ahogy beszélek – mondta az asszony.

– Csodálatos angolsággal! – A férfi egyenruhát viselt. Még hárman álltak mellette felhevülten; mosolyogtak, piszkosak voltak.

– Mit akarnak? – kérdezte Mrs. Ttt.

– Ön Mars-lakó! – A férfi mosolygott. – Bizonyára nem ismeri ezt a szót. Ez földi kifejezés. – Emberei felé bólintott. – Mi a Földről jöttünk. Williams kapitány vagyok. Még egy órája sincs, hogy kikötöttünk a Marson. Itt vagyunk, a második expedíció. Volt egy első is, de nem tudjuk, hogy mi történt vele. De mi itt vagyunk. És ön az első Mars-lakó, akivel találkozunk!

– Mars-lakó? – A nő felvonta a szemöldökét.

– Úgy értem, hogy ön a Nap negyedik bolygóján él. Így van?

– Minden iskolás tudja – vágott vissza, s haragosan méregette őket.

– Mi pedig – tömpe, rózsaszín kezét mellére szorította a férfi – a Földről jöttünk. Így van, emberek?

– Igen, uram – felelték kórusban.

– Ez Tyrr bolygó – mondta az asszony –, ha már az igazi nevét akarják tudni.

– Tyrr, Tyrr. – A kapitány fáradtan nevetett. – Micsoda finom név! De mondja, jóasszony, hogy beszél maga ilyen tökéletesen angolul?

– Nem beszélek, gondolkodom – mondta az asszony. – Telepátia! Jó napot. – És becsapta az ajtót.

Egy perc múlva ez a szörnyű pasas megint kopogott.

Az asszony felrántotta az ajtót.

– Most mit akar? – kérdezte csodálkozva.

A férfi még mindig ott állt, mosolyogni próbált kissé meghökkenten. Kinyújtotta a kezét.

– Azt hiszem, nem érti…

– Mit? – vakkantotta az asszony.

A férfi meglepetten bámult rá.

– Mi a Földről jöttünk!

– Nem érek rá – mondta az asszony. – Még főznöm kell, és takarítanom és varrnom és mindent. Nyilvánvaló, hogy maguk Mr. Ttt-t keresik. Fent van a dolgozószobájában.

– Igen – mondta a földi ember, és zavartan pislogott. – Mindenesetre lássuk Mr. Ttt-t!

– Dolgozik. – Az asszony megint becsapta az ajtót.

A következő kopogás már szemtelenül hangos volt.

– Ide figyeljen! – kiáltotta a férfi, amikor az ajtó ismét feltárult. Beugrott, mintha rajta akarna ütni. – Nem így bánnak a látogatókkal!

– A tiszta padlóm! – sikoltotta az asszony. – Sár! Kifelé! Ha a házamba lépnek, először mossák le a bakancsukat!

A férfi kelletlenül nézegette sáros bakancsát.

– Mit törődik ilyen közönséges vackokkal! Hiszen most ünnepelnünk kell! – Hosszan nézte az asszonyt, mintha tekintetével akarná megértetni magát.

– Ha a kristálysüteményem odaégett maga miatt – kiáltotta Mrs. Ttt –, kiseprűzöm a házamból! – Benézett a kis forró kemencébe. Kipirultan, verejtékesen tért vissza. Szeme rikító sárga volt, bőre világosbarna, ő maga vékony és gyors, mint egy rovar. Fémes és éles hangon beszélt. – Maradjanak itt, megnézem, hogy bemehetnek-e Mr. Ttt-hez! Mit is akarnak?

A férfi csúnyán elkáromkodta magát, mintha az asszony kalapáccsal vert volna a kezére.

– Mondja meg neki, hogy a Földről jöttünk, és ez rajtunk kívül senkinek sem sikerült!

– Micsoda? – Az asszony felemelte barna kezét. – Különben nem számít. Rögtön jövök.

Lépteinek hangja végigrebbent a kőházon.

Kívül a Mars óriási kék ege forró és csendes volt, mint a meleg, mély tengervíz. A Mars pusztaságai repedeztek a napon, mint valami prehisztorikus cserépfazék; hőhullámok emelkedtek és vibráltak fölöttük. Egy közeli domb tetején feküdt a kis rakétahajó. Széles lábnyomok vezettek a rakétától ennek a kőháznak az ajtajáig.

Most civakodás hallatszott fentről. Az emberek az ajtóban egymásra néztek, lábukat váltogatták, ujjaikat mozgatták, és derékszíjukat markolászták. Odafent férfihang kiabált. Női hang replikázott. Negyedóra múlva a Föld emberei nem tudták már, hogy mit csináljanak, és kezdtek ki-be sétálni a konyha ajtaján.

– Cigaretta? – kérdezte az egyik.

Valaki előkotort egy paklit, rágyújtottak. Sápadt, fehér füstgomolyokat pöfékeltek. Rendbe hozták az egyenruhájukat, megigazították a gallérjukat. Odafent tovább duruzsoltak és kántáltak a hangok. A férfiak vezetője az órájára pillantott.

– Huszonöt perc – mondta. – Mi az ördögöt csinálhatnak ezek odafent? – Az ablakhoz ment, és kinézett.

– Jó meleg van – mondta az egyik férfi.

– Ehem – jegyezte meg valaki a kora délután túlfűtött melegében. A hangok suttogássá halkultak, majd elcsendesedtek. Mély csend volt a házban. A férfiak csak saját lélegzetüket hallhatták.

Eltelt egy óra a csendben.

– Remélem, nem csináltunk valami zűrzavart! – mondta a kapitány. Beljebb ment, és bekukkantott a lakószobába.

Mrs. Ttt ott volt, és a szoba közepéből kinőtt virágokat locsolta.

– Tudtam, hogy valamit elfelejtettem – mondta, amikor meglátta a kapitányt. Kivezette a konyhába.

– Sajnálom – és átadott neki egy papírdarabot –, Mr. Ttt nem ér rá. – Visszatért a főzéshez. – Egyébként is, nem Mr. Ttt a maguk embere, hanem Mr. Aaa. Vigyék ezt a papírt a legközelebbi farmra a kék csatorna mentén, és Mr. Aaa mindent megmond maguknak, amit tudni akarnak.

– Nem akarunk tudni semmit – közölte a kapitány, és lebiggyesztette vastag száját. – Már tudjuk.

– Ott a papír, mit akar még? – kérdezte az asszony keresetlenül. Többet ki sem nyitotta a száját.

– No, jó – mondta a kapitány, s nem akaródzott mennie. Álldogált, mintha még várna valamit. Akárcsak egy gyerek az üres karácsonyfa alatt. – No, jó – mondta megint. – Gyerünk, emberek!

A négy férfi kilépett a csendes, forró napba.

Fél órával később Mr. Aaa, aki könyvtárában ült, és fémcsészéből elektromos tüzet kortyolgatott, hangokat hallott kintről, a kövezett útról. Kihajolt az ablakpárkányon, és nézte a négy egyenruhás embert, akik felfelé integettek neki.

– Ön Mr. Aaa? – kérdezték.

– Én vagyok.

– Mr. Ttt küldött bennünket önhöz! – kiáltotta a kapitány.

– Miért? – kérdezte Mr. Aaa.

– Mert nem ér rá!

– Hát, ez aztán igen – mondta Mr. Aaa gúnyosan. – Azt hiszi, hogy nekem nincs is más dolgom, csak azokat fogadni, akikkel ő nem akar bajlódni, mert nem ér rá?

– Nem ez a lényeges, uram – kiáltotta a kapitány.

– De nekem igen. Rengeteg olvasnivalóm van még. Mr. Ttt tapintatlan. És ez nem is az első eset, hogy így jár el velem szemben. Ne hadonászszon, uram, míg be nem fejeztem! Inkább figyeljen! Az emberek általában figyelnek, ha én beszélek. Lesz szíves udvariasan figyelni, vagy meg sem szólalok.

A négy férfi kényszeredetten toporgott az udvaron. A kapitány egy ízben ki akarta nyitni a száját, homlokán kidagadtak az erek, és néhány kis könnycsepp csillant meg a szemében.

– No, mármost – leckéztette őket Mr. Aaa –, megengedhetőnek tartják Mr. Ttt faragatlanságát?

A négy ember fölfelé bámult a hőségben. A kapitány azt mondta:

– A Földről jöttünk!

– Én ezt modortalanságnak tartom… – morfondírozott Mr. Aaa.

– Rakétahajó. Azzal jöttünk. Ott van a dombon.

– Nem az első eset, hogy Mr. Ttt ilyen észszerűtlenül járt el, tudják?

– A Földről, egész idáig!

– Legszívesebben felhívnám, és jól megmondanám a magamét.

– Csak mi négyen, én meg ez a három ember, a legénység.

– Felhívom, bizony felhívom.

– Föld. Rakéta. Emberek. Utazás. Űr.

– Felhívom, és jól legorombítom! – kiáltotta Mr. Aaa. Ezzel eltűnt, mint egy báb a színpadról. Egy percig dühös hangok hallatszottak valamilyen furcsa szerkezetfélén keresztül. Lent a kapitány és legénysége várakozón pillantott vissza a mutatós rakétahajóra, amely ott feküdt a dombon, és kedves és szeretetre méltó és finom volt.

Mr. Aaa diadalittas ábrázattal bukkant fel az ablakban.

– Kihívtam párbajra, istenemre! Párbajra!

– Mr. Aaa… – kezdte újra csendesen a kapitány.

– Lepuffantom, hallották?

– Mr. Aaa, mondanék önnek valamit. Hatvanmillió mérföldet utaztunk.

Mr. Aaa most nézte meg először a kapitányt.

– Mit is mondott, honnan jöttek?

A kapitány arcán bágyadt mosoly villant meg. Odasúgta embereinek:

– No, végre, helyben vagyunk. – Odakiáltott Mr. Aaa-nak: – Hatvanmillió mérföldet utaztunk. A Földről!

Mr. Aaa ásított.

– A jelenlegi konstellációban csupán ötvenmillió. – Felkapott egy ijesztő külsejű fegyvert. – Nos, mennem kell. Fogják ezt az ostoba iratot, bár nem tudom, mi hasznuk lesz belőle, és menjenek át a dombon abba a kisvárosba, Ioprba, mondjanak el mindent Mr. Iiinek. Ő a maguk embere. Nem Mr. Ttt, mert ő hülye, és megyek, és megölöm. És nem is én, mert maguk nem az én munkakörömbe tartoznak.

– Munkakör, munkakör – makogta a kapitány. – Hát meg van határozva, kinek a munkaköre üdvözölni a földi embereket?

– Ne butáskodjon, ezt mindenki tudja! – Mr. Aaa lerohant a lépcsőn. – Isten velük! – És vágtatott lefelé a kövezett úton, mint egy megvadult körző két szára.

A négy utazó megdöbbenten állt. Végül megszólalt a kapitány:

– Hát, csak találunk valakit, aki meghallgat minket!

– Lehet, hogy fel kellene szállnunk és újra leszállnunk – mondta az egyik férfi fakó hangon. – Talán fel kellene szállnunk, és megint kikötnünk. Időt adni nekik az ünnepség megszervezésére.

– Lehet – hagyta rá fáradtan a kapitány.

A kisvárosban hullámzott a tömeg, az emberek ki-be jártak az ajtókon, kiáltozva üdvözölték egymást, és aranymaszkot, kék maszkot és a változatosság kedvéért bíborvörös maszkot viseltek, ezüstszájú és bronz szemöldökű maszkot, mosolygó maszkot és homlokráncoló maszkot, viselőjük hangulata szerint.

A négy férfi, izzadtan a hosszú gyaloglástól, megállt, és megkérdezte egy kislánytól, hogy hol lakik Mr. Iii.

– Ott – intett a gyerek.

A kapitány türelmetlenül és elővigyázatosan fél térdre ereszkedett, és az édes, fiatal arcba nézett.

– Kisleány, szeretnék veled beszélni.

Térdére ültette a kisleányt, keskeny barna kezét szépen a maga nagy mancsába fogta, mintha éppen altató mesébe kezdene, amelyet lassan, türelmesen és boldogan formál gondolatban.

– Hát akkor figyelj szépen ide, kislányom! Fél évvel ezelőtt is jött egy rakéta a Marsra. Egy York nevű ember ült benne, meg a társa. Hogy mi történt velük, nem tudjuk. Lehet, hogy lezuhantak. Egy rakétában jöttek. Mint mi. Azt aztán látnod kellene! Nagy, nagy rakéta! Így hát, mi vagyunk a második expedíció, mi követtük az elsőt! És egészen a Földről jöttünk idáig…

A kisleány elhúzta egyik kezét, s anélkül, hogy gondolt volna rá, kifejezéstelen aranymaszkot húzott az arcára. Azután, miközben a kapitány tovább beszélt, elővett egy arany játék pókot, és leengedte a földre. A játék pók engedelmesen felmászott a térdére, a leány pedig az érzéketlen maszk résein át hidegvérűen követte a mozdulatait, míg a kapitány gyengéden meg-megrázogatta, és rákényszerítette a történetet.

– Mi földi emberek vagyunk – mondta. – Elhiszed?

– Igen. – A kisleány az útra nézett, és lábujjait mozgatta a porban.

– Nagyszerű! – A kapitány kissé tréfásan, de kissé gonoszul megcsípte a karját, hogy reá figyeljen. – Mi rakétahajót építettünk magunknak. Elhiszed?

A kisleány az orrát piszkálta.

– Igen.

– És – ne piszkáld az orrod, kislány – én vagyok a kapitány, és…

– A történelem folyamán még soha senki sem szelte át az űrt egy nagy rakétahajóban – szavalt az apróság csukott szemmel.

– Csodálatos! Honnan tudod?

– Ó, telepátia. – Csak úgy mellékesen a térdébe törölte az ujját.

– Hát nem vagy egy cseppet sem izgatott? – kiáltotta a kapitány. – Nem is örülsz?

– Legjobb lesz, ha egyenesen Mr. Iiihez mennek. – A játékot megint a földre eresztette. – Mr. Iii örömest beszélget magukkal. – Elfutott, a játék pók engedelmesen bukdácsolt utána.

A kapitány ott guggolt, karját kinyújtotta, és a kislány után bámult. Szemét elfutotta a könny. Üres kezére pillantott. Szája tátva maradt. A másik három ember ott álldogált, alattuk az árnyékuk. Odaköptek az utca kövére…

Mr. Iii nyitott ajtót. Épp indul egy előadásra, de van még egy perc ideje, ha gyorsan bejönnek, és elmondják, hogy mit óhajtanak…

– Egy kis figyelmet – mondta a kapitány kivörösödött szemmel és fáradtan. – A Földről jöttünk, van egy rakétánk, négyen vagyunk, legénység és kapitány, elfáradtunk, éhesek vagyunk, és szeretnénk egy helyet, ahol alhatnánk. Szeretnénk, ha valaki átnyújtaná a város kulcsát vagy valami hasonlót, és ha valaki megrázná a kezünket, és azt mondaná, hogy „hurrá”, és „gratulálunk, öregfiú”. Hát, körülbelül ez minden.

Mr. Iii magas, karcsú, finom alkatú férfi volt vastag sötétkék kristályokkal sárgás szemén. Íróasztala fölé hajolt, valamiféle papírokat vizsgálgatott, és időnként átható pillantást vetett vendégeire.

– Nos, nincs nálam az űrlap, legalábbis úgy látszik. – Íróasztala fiókjában kotorászott. – Hová is tettem az űrlapokat? – Töprengett. – Valahová, valahová. Na, végre, itt vannak. Tessék! – Ropogtatva odanyújtotta a papírokat. – Természetesen alá kell írnia ezeket a papírokat.

– Mire való ez a cirkusz?

Mr. Iii sötét, üveges pillantást vetett rá.

– Azt állítja, hogy a Földről jött, nemde? Ha így van, akkor alá kell írnia.

A kapitány aláírta a nevét.

– Kívánja, hogy a legénység is aláírja?

Mr. Iii a kapitányra nézett, aztán a három másikra, és csúfondárosan felkacagott:

– Hogy ők aláírják? Hohó! Hát, ez csodálatos! Hogy ők, ó, hogy ők is aláírják? – Könnyek potyogtak a szeméből, a térdét csapkodta, meggörnyedt, úgy nevetett, tele szájjal. Megkapaszkodott az asztalban. – Még hogy ők is aláírják?

A négy ember morgott.

– Mi ebben a vicces?

– Hogy ők is aláírják? – sóhajtott Mr. Iii a kacagástól elgyengülten. – Hát, ez nagyon vicces. El kell mondanom Mr. Xxx-nek. – Megvizsgálta a kitöltött űrlapot, és egyre csak nevetett. – Úgy látszik, minden rendben van. – Bólintott. – Még a beleegyezés az eutanáziába is, ha a végső lépés szükségessé válna. – Fojtottan felvihogott.

– Beleegyezés… mibe?

– Hallgasson! Adok valamit magának. Tessék! Fogja ezt a kulcsot.

A kapitány elpirult.

– Nagy megtiszteltetés.

– Nem a város kulcsa, maga bolond – csattant fel Mr. Iii –, csak a házé. Menjen végig a folyosón, nyissa ki a nagy ajtót, menjen be, és az ajtót csukja be maga után. Ott töltheti az éjszakát. Reggel majd elküldöm magához Mr. Xxx-et.

A kapitány vonakodva vette át a kulcsot. Csak állt, és a padlót nézte. Emberei sem mozdultak. Úgy tűnt, mintha kifutott volna belőlük a vér meg a rakétaláz. Mintha kiszáradtak volna.

– Mi van? Mi a baj? – érdeklődött Mr. Iii. – Mire vár még? Mit akar? – Odalépett, és ágaskodva a kapitány arcába nézett. – Beszéljen, maga…

– Nem tételezem fel, hogy még csak… – kezdte a kapitány. – Úgy értem, hogy… megpróbálhatná, eszébe juthatna… – Habozott. – Keményen megdolgoztunk, hosszú utat tettünk, szóval, esetleg kezet rázhatna velünk, és azt mondhatná, „derék munka volt!”, nem gondolja? – Hangja elhalt.

Mr. Iii kimérten kezet nyújtott.

– Gratulálok! – Hidegen mosolygott. – Gratulálok. – Elfordult. – Most mennem kell. Használja azt a kulcsot.

Még egy pillantást sem vetett rájuk; mintha elolvadtak és eltűntek volna, úgy járt-kelt Mr. Iii a szobában, s egy kicsiny irattáskába papírokat gyömöszölt. Még legalább öt percig tartózkodott a szobában, de nem szólt többet az ünnepélyesen álldogáló négy emberhez, akik lehajtották a fejüket, fáradt lábuk meg-megbicsaklott, szemükből kiapadt a fény. Mikor Mr. Iii kiment az ajtón, elmélyülten nézegette a körmeit…

Végigbotladoztak a folyosón a tompa, csendes délutáni fényben. Nagy, csiszolt ezüstajtóhoz értek, és az ezüstkulccsal kinyitották. Beléptek, becsukták az ajtót, és megfordultak.

Hatalmas, napsütéses csarnokban találták magukat. Férfiak és nők ültek az asztaloknál, vagy álltak beszélgető csoportokban. Az ajtócsukódás hangjára a négy egyenruhás emberre néztek.

Az egyik Mars-lakó előrelépett és meghajolt.

– Mr. Uuu vagyok – mondta.

– Én pedig Jonathan Williams kapitány vagyok New York városából, a Földről – mondta a kapitány közönyösen.

A csarnok valósággal robbant!

A tetőgerendák megremegtek a kiáltásoktól és éljenzésektől. Az emberek előrerohantak, boldogan hadonásztak, ujjongtak, felborították az asztalokat, tülekedtek, körülrajzották és megragadták a négy földi embert, egyszerre a vállukra emelték őket. Hatszor körülnyargaltak velük a termen, hat teljes, csodálatos kört futottak, ugrándoztak, összekapaszkodtak, énekeltek.

A földi emberek annyira elámultak, hogy egy teljes percig lovagoltak a hullámzó vállakon, mielőtt egymásra nevettek, és rikongatni kezdtek.

– Hahó! Ez már másképp hangzik!

– Ez az igazi! Fiúk! Hej! Hó! Juhé!

Elragadtatva integettek egymásnak. Karjukat a levegőbe dobálták, úgy tapsoltak.

– Hej!

– Hurrá! – kiáltotta a tömeg.

Végül a földi embereket egy asztalra állították. A kiáltozás elhalt.

A kapitány majdnem könnyezett.

– Köszönjük! Ez igazán jólesett.

– Beszéljenek magukról! – javasolta Mr. Uuu.

A kapitány a torkát köszörülte.

A hallgatóságból „ó!” és „a!” kiáltások törtek fel, míg a kapitány beszélt. Bemutatta a legénységét, mindegyik mondott egy kis beszédet, és zavartan köszöngették a dörgő tapsot.

Mr. Uuu a kapitány vállát veregette.

– Nagyon jó még valakit látni a Földről. Én is a Földről jöttem.

– Mit mondott?!

– Sokan vagyunk itt a Földről.

– Maguk? A Földről? – A kapitány bámult. – Hát ez hogy lehet? Rakétával jöttek? Hát már évszázadok óta van űrhajózás? – Hangjában csalódás rezgett. – Melyik… melyik országból való?

– Tuiereolból. Testem szellemlénye útján jöttem évekkel ezelőtt.

– Tuiereol? – A kapitány ízlelgette a szót. – Nem ismerem ezt az országot. És micsoda a test szellemlénye?

– És Rrr kisasszony ott, ő is a Földről való, igaz, Rrr kisasszony?

Rrr kisasszony bólintott, és furcsán nevetett.

– És Mr. Www és Mr. Qqq és Mr. Vvv is!

– Én a Jupiterről jöttem – jelentette ki egy férfi, és kidüllesztette a mellét.

– Én meg a Szaturnuszról – mondta egy másik, és szeme furfangosan csillogott.

– Jupiter… Szaturnusz – mormolta pislogva a kapitány.

Most nagy csend támadt; az emberek álldogáltak és üldögéltek az asztaloknál, amelyek bankettasztalnak furcsán üresnek látszottak. Sárga szemük izzott, arccsontjuk alatt árnyékok sötétültek. A kapitány most vette észre, hogy nincs ablak; úgy látszott, a fény a falból szűrődik. Ajtó csak egy volt.

A kapitány felnyögött:

– Valami itt nincs rendjén. Hol van a Földön ez a Tuiereol? Amerikához közel?

– Mi az az Amerika?

– Még nem hallott Amerikáról? Azt mondja, a Földről jött, és ezt nem tudja?

Mr. Uuu haragosan húzta ki magát.

– A Föld a tengerek hazája, és nincs rajta más, csak tenger. Nincs szárazföld. Én a Földről jöttem, és tudom.

– Egy pillanat. – A kapitány hátradőlt. – Ön olyan, mint egy született Mars-lakó. Sárga szem. Barna bőr.

– A Föld csupa dzsungel – mondta Rrr kisasszony büszkén. – Én Orriból jöttem, a Földről, az ezüstből épült civilizációból…

A kapitány körbefordult, úgy nézte előbb Mr. Uuu-t, aztán Mr. Www-t és Mr. Zzz-t és Mr. Nnn-t és Mr. Hhh-t és Mr. Bbb-t. Látta, amint sárga szemük csillog és kihuny a fényben, ahogyan pupillájuk összehúzódik, majd kitágul. Kilelte a hideg. Végül embereihez fordult, és mogorván rájuk nézett.

– Kitalálták már, hogy mi ez?

– Micsoda, kapitány úr?

– Nem ünneplés – felelte a kapitány fáradtan. – Nem bankett. Ezek itt nem a kormányt képviselik. Szó sincs meglepetésszerű fogadásról. Nézzék a szemüket! Figyeljenek csak!

Senki sem szólt. Csak a szemek mozdultak lassan és fehéren a zsúfolt teremben.

– Most már értem – a kapitány hangja nagyon messziről jött –, miért adtak nekünk cédulákat, és küldözgettek egyiktől a másikhoz, míg eljutottunk Mr. Iii-hez, aki ide küldött bennünket a folyosón egy kulccsal, hogy nyissuk ki és zárjuk be az ajtót. És most itt vagyunk…

– Hol vagyunk, kapitány úr?

A kapitány sóhajtott:

– Az őrültekházában.

Éjszaka volt. A nagy, csendes csarnokban tompán és nyugodt fénnyel világítottak az áttetsző fal rejtett fényforrásai. A négy földi ember egy asztalnál ült, sápadt fejüket összedugták, ahogy suttogtak. A padlón férfiak és nők kuporogtak. A sötét sarkokban izegtek-mozogtak, egy-egy magányos férfi vagy nő gesztikulált. Félóránként a kapitány egy-egy embere az ezüstajtót próbálgatta, azután visszatért az asztalhoz.

– Nincs mit tenni, uram. Alaposan bezárták.

– Azt hiszik, hogy valóban őrültek vagyunk, kapitány úr?

– Biztos. Ezért nem volt semmi felhajtás a fogadásunkra. Egyszerűen úgy bántak velünk, mintha abban szenvednénk, ami náluk gyakori és ismétlődő pszichózisnak számít. – A körülöttük alvó sötét alakok felé intett. – Paranoiások egytől egyig. Milyen fogadtatást rendeztek! – Egy pillanatig kis tűz lobbant és hunyt ki szemében. – Azt hittem, hogy ez a mi igazi fogadtatásunk. Az üdvrivalgás, az éneklés, a beszédek… Nagyon szép volt, igaz? Már amíg tartott.

– Meddig tartanak itt bennünket, uram?

– Míg be nem bizonyítjuk, hogy nem vagyunk őrültek.

– Könnyű feladat.

– Remélem.

– Nem hangzik határozottan, uram!

– Nem is. Nézz csak oda a sarokba!

Egy férfi guggolt ott egyedül a sötétben. Szájából kék lángot bocsátott ki, amely egy kicsi, meztelen nővé alakult. A figura hajladozott a levegőben, a kobaltfényű párában, suttogva és sóhajtozva.

A kapitány a másik sarok felé intett. Ott egy nő állt, és változtatta az alakját. Előbb kristályoszlopba ágyazódott, azután aranyszoborrá vált, végül fényes cédruspálcává és megint nővé.

Körös-körül az éjféli csarnokban az emberek vékony, lila lángokkal zsonglőrködtek, átváltoztak és átalakultak, mert az éjszaka a változások és megpróbáltatások ideje.

– Mágusok, boszorkányok – suttogta az egyik földi ember.

– Nem, csak hallucináció. Átvetítik ránk az őrültségüket úgy, hogy mi is látjuk a hallucinációikat. Telepátia. Autoszuggesztió és telepátia.

– Ez aggasztja, kapitány úr?

– Igen. Ha hallucinációk ilyen reálisnak tűnhetnek nekünk vagy bárkinek; ha a hallucináció ilyen ragályos és majdnem hihető, akkor ne csodálkozzunk, hogy bennünket is pszichopatáknak néztek. Ha az a férfi kis, kék tűznőket jelenít meg, és az a nő oszloppá változik, természetes, ha a normális Mars-lakók azt hiszik, hogy mi is a képzeletünkkel jelenítjük meg az űrhajót.

– Aha – mondták emberei a sötétben.

Körülöttük az óriási csarnokban kék lángok gyúltak, lobogtak és kihunytak. Kis, vörös homokszemdémonok futkároztak az alvók fogai között. Némelyik nő síkos kígyóvá változott. Csúszómászók és barmok szaga terjengett.

Reggelre mindenki frissnek, kipihentnek és normálisnak látszott. Sem lángokat, sem démonokat nem láttak a teremben. A kapitány és emberei az ezüstajtónál várakoztak, remélve, hogy kinyílik.

Mr. Xxx körülbelül négy óra múlva érkezett. Gyanították, hogy az ajtón kívül állt, és legalább három órát hallgatózott, míg végül belépett, intett, és egy kis irodába vezette őket.

Kedélyesen mosolygott, ha hinni lehetett álarcának, mert erre nem is egy mosolyt festettek, hanem legalább hármat. Az álarc mögött a hang már nem a mosolygó pszichológus hangja volt.

– No, lássuk, mi a baj!

– Ön azt hiszi, őrültek vagyunk, pedig nem vagyunk – mondta a kapitány.

– Ellenkezőleg: én nem hiszem, hogy maguk mindnyájan őrültek. – A pszichológus egy kis pálcával a kapitányra mutatott. – Nem. Csak maga, uram. A többiek másodlagos hallucinációk.

A kapitány a térdére csapott.

– Szóval ez az! Ezért nevetett Mr. Iii, mikor megkérdeztem, hogy az embereim is aláírják-e a papírokat!

– Igen, Mr. Iii elmesélte. – A pszichológus nevetett mosolygó, faragott álarcszája alatt. – Jó tréfa.

Hol is tartottam? Igen, másodlagos hallucinációk. Jönnek hozzám asszonyok, akiknek a füléből kígyók másznak elő. Mire meggyógyítom őket, a kígyók eltűnnek.

– Örülni fogunk, ha meggyógyít bennünket. Tessék, rajta!

Mr. Xxx meglepődött.

– Szokatlan. Kevés ember akar meggyógyulni. Tudnia kell, hogy a gyógymód drasztikus.

– Gyerünk csak azzal a gyógymóddal! Biztos, hogy mindnyájunkat épelméjűnek talál majd.

– Hadd ellenőrizzem a papírjait, hogy biztosan rendben vannak-e a kúrához. – Átlapozott egy dossziét. – Igen. Tudja, az ilyen esetek, mint az öné, speciális kúrát igényelnek. Azok ott, a csarnokban: csupa szimpla eset. De meg kell mondanom, ha valaki már ilyen messzire jutott a primer, szekunder, auditorikus, olfaktorikus és labiális hallucinációkban, valamint taktilikus és optikai fantáziálásban, az már nagyon nehéz eset. Kénytelenek vagyunk az eutanáziához folyamodni.

A kapitány üvöltve felugrott.

– Ide figyeljen! Ebből elegünk van már! Vizsgáljon meg, kopogtassa a térdünket, ellenőrizze a szívünket, gyakoroltasson és kérdezzen!

– Szabadon beszélhet.

A kapitány egy óráig dühöngött. A pszichológus figyelte.

– Hihetetlen – álmélkodott. – A legrészletesebb álomfantázia, amit életemben hallottam.

– Az isten verje meg, megmutatjuk magának a rakétahajónkat! – üvöltötte a kapitány.

– Szeretném látni. Manifesztálni tudja ebben a szobában?

– Ó, hogyne. Ott van a maga dossziéjában, az R betűnél.

Mr. Xxx komolyan keresgélt a dossziéban. Azután csettintett, és ünnepélyesen becsukta a dossziét.

– Miért mondta, hogy nézzem meg? A rakéta nincs ott.

– Persze hogy nincs, maga idióta. Tréfáltam. Tréfálkoznak az őrültek?

– Az ember találkozik különös humorérzékkel is. No, vezessen a rakétájához! Szeretném látni.

Dél volt. Melegen tűzött a nap, mikor a rakétához értek.

– Tehát. – A pszichológus a hajóhoz lépett, és megkopogtatta. Tompán kongott. – Bemehetek? – kérdezte ravasz képpel.

– Bemehet.

Mr. Xxx bement, és hosszú ideig bent maradt.

– Ki az isten hallott ilyen bőszítő hülyeségeket? – A kapitány várakozás közben egy szivart rágott. – Egy marék apróért visszamennék haza, és megmondanám az embereknek, hogy fütyüljenek a Marsra. Micsoda gyanakvó banda!

– Ahogy látom, itt a lakosság jókora része őrült lehet, kapitány úr. Nyilván azért bizalmatlanok.

– Mégis, ez az egész átkozottul idegesítő.

A pszichológus fél óra kotorászás, kopogtatás, hallgatózás, szagolgatás és ízlelgetés után felbukkant a hajóból.

– No, most már elhiszi? – ordított a kapitány, mintha süketnek beszélne.

A pszichológus becsukta a szemét és vakarta az orrát.

– Ez az érzéki hallucinációnak és a hipnotikus szuggesztiónak a leghihetetlenebb példája, amivel valaha is találkoztam. Végigvizsgáltam a „rakétáját” – ahogyan maga nevezi. – Megkopogtatta a hajó burkolatát. – Hallom. Auditorikus fantázia. – Mélyet lélegzett. – Érzem a szagát: olfaktorikus hallucináció érzéki telepátiával indukálva. – Megcsókolta a hajót. – Ízlelem. Labiális fantázia! – Megrázta a kapitány kezét. – Engedje meg, hogy gratuláljak. Maga egy pszichotikus zseni! Igen, igen, tökéletes munka. A pszichotikus képzeleti élet projiciálása egy másik ember agyába telepatikus úton, és a hallucinációk fenntartása eredeti intenzitásukban – majdnem lehetetlen feladat. Azok az emberek ott a házban többnyire vizuális vagy legfeljebb együttes vizuális és auditorikus fantáziákat kombinálnak. Maga az egész konglomerátumot egyensúlyban tartja. A maga őrültsége elragadóan tökéletes!

– Az én őrültségem? – A kapitány elsápadt.

– Igen, igen, csodálatos őrültség! Fém, gumi, gravitációs készülékek, élelmiszer, ruhák, üzemanyag, fegyverek, létrák, szegecsek, csavarok, kanalak. Tízezer különféle tételt számoltam össze a járművén. Ilyen komplexet még sohasem láttam. Még árnyékok is voltak a priccsek alatt, és minden alatt! Ilyen akaratkoncentrációt! És mindennek, bárhogy és bármikor vizsgáltam, szaga volt, szilárdsága, íze, hangja. Hadd öleljem meg…

Végül hátralépett.

– Ezt beveszem a legnagyobb monográfiámba! Jövő hónapban előadást tartok a Mars Akadémián. Nézze meg magát! Hiszen még a szeme színét is megváltoztatta sárgáról kékre, a bőrét barnáról rózsaszínűre! És ezek a ruhák! És a keze: öt ujja van hat helyett! Biológiai metamorfózis felborult pszichológiai egyensúly következtében. És a három barátja…

Elővett egy kis pisztolyt.

– Gyógyíthatatlan, természetesen. Maga szerencsétlen csodálatos ember. Boldogabb lesz holtan. Akar valamit mondani még utoljára?

– Álljon meg az istenért! Ne lőjön!

– Maga szomorú teremtés. Megszabadítom a nyomorúságtól, mely odáig hajtotta, hogy ezt a rakétát és ezt a három embert elképzelje. Rendkívül épületes lesz látni, hogyan tűnnek el a barátai és a rakétája, ha magát megöltem. Nagyszerű tanulmányt írok a neurotikus képek szétoszlásáról annak alapján, amit itt ma észlelni fogok.

– Én a Földről jöttem. A nevem Jonathan Williams, és ezek…

– Igen, igen, tudom – csitította Mr. Xxx, és elsütötte a pisztolyát.

A kapitány golyóval a szívében elesett. A másik három ember felordított.

Mr. Xxx meghökkenten bámulta őket.

– Hát ti még éltek? Ez csodálatos! Időben és térben tartós hallucinációk! – Rájuk szegezte pisztolyát. – No, majd én oszlásba ijesztelek benneteket!

– Ne! – kiáltott a három ember.

– Auditorikus apelláció, néha a páciens már exitált – szögezte le Mr. Xxx, és lelőtte a három embert.

Ott feküdtek a homokon érintetlenül, mozdulatlanul.

Megrugdosta őket. Azután a hajót kezdte kopogtatni.

– Marad! És ők is maradnak! – Újra és újra belelőtt a hullákba. Azután hátralépett. A mosolygó álarc leesett az arcáról.

A kis pszichológus arca lassanként elváltozott. Leesett az álla. A pisztoly kihullott a kezéből. Szeme tompán, üresen fénylett. Vakon tapogatózott körbe-körbe. A holttesteken babrált, szája nyállal telt meg.

– Hallucinációk – motyogta eszelősen. – Íz. Látás. Szag. Hang. Tapintás. – Gesztikulált, szeme kidülledt, szája habzott.

– Tűnjetek el! – kiáltott a holttestekre. – Tűnj el! – sikoltotta a hajónak. Megvizsgálta reszkető kezét. – Elkaptam! – suttogta vadul. – Átragadt rám. Telepátia. Hipnózis. Most én vagyok őrült. Rám ragadt. Hallucinációk minden érzékelhető formában. – Megállt, és reszketeg kézzel a pisztoly után kotorászott. – Egyetlen gyógymód van csak. Egyetlen, amitől eltűnnek.

Lövés dörrent. Mr. Xxx a földre zuhant.

A négy holttest ott feküdt a napon. Mr. Xxx ott feküdt, ahova esett.

A rakéta ott hevert a napsütötte dombon, és nem tűnt el.

Mikor a városiak napnyugtakor megtalálták a rakétát, kíváncsian találgatták, hogy mi lehet. Senki sem tudta, így eladták az ószeresnek, és elvontatták, hogy feldarabolják mint ócskavasat.

Egész éjszaka esett az eső. Másnap szép meleg idő volt.

2000. március. Az adófizető

A Marsra akart utazni a rakétán. Kora reggel kiment a rakétaállomásra, és a drótkerítésen át kiáltozott az egyenruhásoknak, hogy ő a Marsra akar menni. Mert ő adófizető polgár, a neve Pritchard, és joga van a Marsra utazni. Tán nem itt született Ohióban? Nem jó állampolgár? Akkor meg miért ne mehetne a Marsra? Öklét rázta, és elmondta, hogy itt akarja hagyni a Földet, mint ahogy mindenki, akinek esze van, itt akarja hagyni a Földet. Alig két év, és iszonyú atomháború lesz a Földön, és ő nem akarja megvárni a kitörését. Ő és még sok ezer magafajta, ha csak egy kis eszük van, elutaznak a Marsra. Azt hiszik talán, hogy nem fognak elmenni? A közeledő háború, a cenzúra, az állami irányítás, a sorozás, a művészetek és tudományok kormányzati ellenőrzése elől? Tartsátok meg magatoknak a Földet! Ő becsületes, felajánlja a dolgos kezét, a szívét, a fejét, csak elmehessen a Marsra! Mit kell csinálni, mit kell aláírni, kit kell ismerni, hogy az ember feljusson a rakétára?

Nevettek rajta a drótkerítés túloldalán. Csak ne kívánkozzék annyira a Marsra, mondták neki. Hát nem tudja, hogy az első és a második expedíció kudarcot vallott, nyoma veszett, és hogy az emberek valószínűleg meghaltak?

De erre nincs bizonyíték, senki sem tudja biztosan, felelte, és a drótkerítésbe kapaszkodott. Lehet, hogy tejjel-mézzel folyó ország van odafent, és York kapitány meg Williams kapitány egyszerűen fütyülne visszajönni. Kinyitják-e a kaput, és beengedik, hogy felszálljon a harmadik rakétaexpedícióval, vagy szét kell rugdosnia?

Azt mondták neki, hogy pofa be.

Látta, ahogy az emberek a rakétához mennek.

– Várjatok meg! – kiáltotta. – Ne hagyjatok ezen a borzalmas világon, nekem el kell mennem; itt atomháború lesz! Ne hagyjatok a Földön!

Rúgkapált, mikor elvonszolták. Rácsapták a rendőri riadókocsi ajtaját, és elhajtottak vele a kora reggelben, míg ő arcát a hátsó ablakhoz nyomta, s míg átszirénáztak egy dombon, még látta a piros tüzet, és hallotta a hatalmas hangot, és érezte a nagy légnyomást, amint az ezüstrakéta felrepült, és őt itthagyta egy közönséges hétfő reggelen a közönséges Föld bolygón.

2000. április. A harmadik expedíció

A hajó leszállt az űrből. A csillagokból jött, és a fekete sebességekből, a csillogó mozgásokból és az űr néma öbleiből. Új hajó volt, testében tüzet hordott, fémcelláiban embereket, és teljesen csendben haladt, tüzesen és melegen. Tizenhét ember volt benne, és a kapitány. Az ohiói repülőtéren kiáltozott és a fény felé hadonászott a tömeg, a rakéta pedig a hő és a szín hatalmas virágait okádta, és az űrexpedíció – immár a harmadik – kifutott a Mars felé.

Most a fém biztonságával lassított a Mars légkörének felső régióiban. Még most is maga volt a szépség és az erő. Úgy úszott az űr éjszakai vizeiben, mint egy sápadt tengeri leviatán; elhagyta az öreg Holdat és tovább, tovább: belevetette magát az egyik semmiből a másikba. Az emberek verődtek, dobálódtak, tengeribetegek lettek, majd ismét meggyógyultak, egyik a másik után. Egy férfi meghalt, de a többi tizenhat a kabinok vastag üveglencséire nyomta arcát, és tágra nyílt szemmel figyelte, hogyan emelkedik elő maga a Mars.

– A Mars! – kiáltotta Lustig, a navigációs tiszt. – A jó öreg Mars! – mondta Samuel Hinkston, az archeológus.

– Rendben van – mondta John Black kapitány.

A rakéta zöld pázsitra ereszkedett. Kint a pázsiton vasból öntött szarvas. Feljebb a zöldben egy magas, viktoriánus barna ház ragyogott a napfényben, nagy nyugalomban; csupa gipszciráda és rokokó minta, kék, rózsaszín, sárga és zöld színes üveg. A verandán pihés muskátlik, a mennyezetbe erősített kampókon öreg hinta lengett az enyhe szélben. A ház ormán kupola ékeskedett ólomkeretes rombuszablakokkal és süvegtetővel. Az utcai ablakon át kottatartó látszott, rajta a Beautiful Ohio című dal kottája.

A rakéta körül négy irányban terült el a kisváros zölden és mozdulatlanul a marsbeli tavaszban. Fehér házak és piros téglaházak; magas hársfák susogtak a szélben, és magas juharfákat és vadgesztenyefákat is lehetett látni. És templomtornyokat néma, aranyozott harangokkal.

Az emberek kinéztek a rakétából, és ezt látták. Azután egymásra néztek, és azután megint kinéztek. Könyök könyököt ért, úgy álltak meglepetten, s úgy látszott, hirtelen elakadt a lélegzetük. Elsápadtak.

– A pokolba is – suttogta Lustig, és megdörzsölte az arcát dermedt ujjaival. – A pokolba is.

– Ezt egyszerűen nem hiszem – mondta Samuel Hinkston.

– Úristen – mondta John Black kapitány.

A vegyész jelentette:

– Kapitány úr, a levegő ritka a lélegzéshez, de elég oxigén van benne. Biztonságos.

– Akkor kimegyünk – mondta Lustig.

– Várjunk – mondta John Black kapitány. – Honnan tudjuk, hogy mi ez?

– Egy kisváros, ritka, de lélegezhető levegővel, uram.

– És éppen olyan kisváros, mint a földi városok – mondta Hinkston, az archeológus. – Hihetetlen. Nem létezik, és mégis így van.

John Black kapitány tehetetlenül nézett rá.

– Azt gondolja, Hinkston, hogy a két bolygó fejlődése egyidejű és pontosan egyirányú lehetett?

– Sohasem hittem volna, uram.

Black kapitány a kajütablaknál állt.

– Nézzen oda, muskátli! Nemesített növény. Ezt a változatát a Földön is csak ötven éve ismerik. Gondolja meg, hány ezer év szükséges a növények kialakulásához! Aztán mondja meg, logikus-e, hogy a Mars-lakóknál legyenek először ólomkeretes ablakok, másodszor kupolák, harmadszor verandai hinták, negyedszer egy hangszer, ami zongorának látszik, és valószínűleg zongora is, és ötödször: ha jól megnézi ezzel a távcsővel, logikus-e, hogy egy marsbeli zeneszerző komponáljon egy darabot, melynek címe elég különös módon az, hogy Beautiful Ohio? Ami azt jelentené, hogy a Marson van egy Ohio folyó!

– Hát persze! Williams kapitány! – kiáltott Hinkston.

– Hogyhogy?

– Williams kapitány és háromfőnyi legénysége vagy Nathaniel York és a társa. Ez a magyarázat.

– Ez abszolút semmit sem magyaráz meg. Amennyire megállapíthattuk, a York-expedíció felrobbant aznap, amikor elérte a Marsot, York és kísérője elpusztult. Ami Williamset és három társát illeti, hajójuk az érkezésük másnapján robbant fel. Legalábbis rádiójuk adása akkor szakadt meg. Lehetetlen, hogy ha életben maradtak, ne kerestek volna ezután érintkezést velünk. És különben is, a York-expedíció csak egy éve ért ide, Williams és emberei pedig valamikor tavaly augusztusban szálltak le itt. Ha feltételezzük, hogy még élnek, építhettek-e ilyen rövid idő alatt még akár egy zseniális Mars-lakó-faj segítségével egy ilyen várost, méghozzá egy ilyen régi várost? Nézze csak ezt a várost: hiszen legalább hetven éve kell, hogy itt álljon. Nézze a veranda korlátját; nézze a fákat – legalább százévesek mind! Nem, ez nem lehet York műve, sem Williamsé. Ez valami más. És nem tetszik nekem. És nem hagyom el a hajót, amíg nem tudom, hogy ez mi.

– Egyébként is – mondta bólintva Lustig –, Williams és legénysége, ahogy York is, a Mars túlsó oldalán szállt le. Nagyon vigyáztunk arra, hogy mi az ellenkező oldalon szálljunk le.

– Ez kitűnő érv. Számoltunk azzal, hogy Yorkot és Williamset esetleg egy ellenséges marsbeli törzs megölte, ezért utasítást kaptunk, hogy egy távolabbi régióban szálljunk le, megelőzendő, hogy az ilyen katasztrófa megismétlődjék. Ezért vagyunk itt, egy olyan helyen, amennyire én tudom, amelyet Williams és York sohasem láttak.

– Az ördögbe is – mondta Hinkston –, én ki akarok menni ebbe a városba, kapitány úr… engedelmével. Lehetséges, hogy naprendszerünkben minden bolygón hasonlók a gondolati sablonok, a civilizációs grafikonok. Lehet, hogy korunk legnagyobb pszichológiai és metafizikai felfedezésének küszöbén állunk!

– Hajlandó vagyok várni egy percet – mondta John Black kapitány.

– Kapitány úr, lehetséges, hogy egy olyan jelenséget szemlélünk, amely első ízben bizonyítja abszolút módon Isten létét!

– Mr. Hinkston, számos ember megőrizte a hitét ilyen bizonyíték nélkül is.

– Magam is, kapitány úr. De bizonyos, hogy egy ilyen város nem jöhetett létre isteni beavatkozás nélkül. A részletek! Olyan érzéssel tölt el az egész, hogy nem tudom, nevessek-e, vagy sírjak.

– Egyiket se, míg meg nem tudjuk, mivel állunk itt szemben.

– Szemben? – vágott közbe Lustig. – Semmivel sem állunk szemben, kapitány úr. Ez itt egy rendes, nyugodt, árnyas városka, nagyon hasonló ahhoz a régimódi városhoz, ahol születtem. Nekem bizony tetszik.

– Mikor született maga, Lustig?

– Kilencszázötvenben, kapitány úr.

– És maga, Hinkston?

– Ötvenötben, kapitány úr. Grinnellben, Iowa államban. És ez a hely szakasztott a szülővárosom.

– Hinkston, Lustig, én az apjuk lehetnék. Pont nyolcvanéves vagyok. 1920-ban születtem Illinois-ban, és Isten kegyelméből és a tudomány jóvoltából, amely ötven éve egyes öreg embereket képes megfiatalítani, itt vagyok a Marson, és semmivel sem vagyok fáradtabb, mint bárki, de sokkal-sokkal gyanakvóbb. Ez a város túlságosan békés és csendes, és annyira hasonlít Green Bluffhoz Illinois-ban, hogy egyszerűen megrémít. Túlságosan hasonlít Green Bluffhoz. – A rádióshoz fordult. – Jelentsen a Földnek. Mondja meg, hogy leszálltunk. Ez minden. Mondja meg, hogy részletes jelentést holnap küldünk.

– Igenis, kapitány úr.

Black kapitány kinézett a rakéta kajütablakán, és arca, amely nyolcvanéves ember arca volt, egy negyvenes férfi arcának látszott. – Megmondom, hogy mit csinálunk, Lustig. Maga, Hinkston meg én megnézzük a várost. A többiek a fedélzeten maradnak. Ha bármi történik, ők elmenekülhetnek. Három ember kisebb veszteség, mint az egész hajó. Ha valami baj történik, a legénység figyelmeztetheti a következő rakétát. Az Wilder kapitány rakétája lesz, azt hiszem, és kilövése karácsonykor esedékes. Ha van ellenséges elem a Marson, jól fel kell fegyvereznünk a következő rakétát.

– Nekünk is van elég. Valóságos arzenált hoztunk magunkkal.

– Szóljon az embereknek, készenlét az ágyúknál! Gyerünk, Lustig, Hinkston!

A három ember kisétált a hajó leeresztett hídján.

Gyönyörű tavaszi nap volt. Feketerigó ült egy virágzó almafán, és szüntelenül énekelt. Fehér szirmok zuhataga hullott, amikor a szél megérintette a zöld ágakat, és a virágillat megtöltötte a levegőt. Valahol a városban zongorázott valaki, és a zene lágyan, álmosan hullámzott. A dal a