Kardos András

A maffiaállam
tündöklése és bukása

— politikai esszék —
– részlet –

KALLIGRAM
2026

Az itt összegyűjtött írásokat először az Élet és Irodalom közölte.
Az első megjelenések listája a kötet végén található.

Copyright © Kardos András, 2026
ISBN 978 963 468 635 4

Kenedi János és Orosz István emlékének, akiktől megtanultam, hogy mit jelent a diktatúrával szemben az együtt-nem-működés (belső) kényszere

Szállj költemény, szólj költemény
mindenkihez külön-külön,
hogy élünk ám és van remény, –
van idő, csipjük csak fülön.

Nyugtasd a gazdagok riadt
kis lelkét – lesz majd kegyelem.
Forrást kutat, nem vért itat
a szabadság s a szerelem.

Szólitsd, mint méla borjuszáj
a szorgalmas szegényeket –
rágd a szivükbe – nem muszáj
hősnek lenni, ha nem lehet.

József Attila
1937. március eleje

A kritikus hegedűje
Előszó helyett

Ha a műbíráló a maga kifogásaival megsérti a művészt, úgy kiigazításaival kétszeresen sérti.

Gotthold Ephraim Lessing

1767-ben Lessing írt egy glosszát ezzel a címmel: A recenzensnek nem kell jobban értenie ahhoz, amit bírál. Mármint a művésznél nem kell jobban értenie, másképpen fogalmazva: a zenekritikusnak nem kell tudnia jobban hegedülni, mint a vonósnégyes bármely tagjának ahhoz, hogy véleményét kifejthesse az előadásról.

Lessing még ezt is mondja: „Vajon egy jóízlésű embernek, ha valamely versben vagy festményben nem tetszik neki valami, előbb magának is költővé vagy festővé kell válnia, hogy kimondhassa: nem tetszik? Ha a levesemet sósnak érzem, vajon ezt csak akkor állapíthatom meg róla, ha magam is tudok főzni?”

Magam ugyan eredendően műkritikus volnék, azaz annak a bírálója, hogy egy regény vagy egy novella sikerült műalkotás‑e, ha igen, miért, s ha nem, miért nem. Egy kritikusnak nem jobb novellát kell tudnia írni a művésznél, hanem ízlése kell hogy legyen, sőt képesnek kell lennie arra, hogy ízlését érvelő formában megindokolja. Azaz: érvelnie kell amellett, hogy szerinte egy mű miért jó, vagy éppenséggel miért rossz vagy félsikerű. Ami fontos: az értékelés érvekkel történő alátámasztása.

Ahogyan maga Lessing is írja: „A műbíráló nemcsak érzi, hogy nem tetszik valami, hanem a maga mertjét azonnal hozzáfűzi. S ez a mert kötelezné őt arra, hogy jobban meg tudja csinálni? Ellenkezőleg: éppen ennek a mertnek kellene őt felmentenie az alól, hogy jobban értsen a dolog kivitelezéséhez.”

Most még nehezebb dolgunk lesz, mint a műkritika esetén, amikor is legfeljebb az írót, a festőt vagy a zenekart bántjuk meg, ha rossz a véleményünk a produkcióról. Amikor nem művészetkritikát, hanem politikai bírálatot írunk, akkor már nem csupán egyes politikusokat, de pártokat, rajongókat, híveket is bánthatunk, ha bíráljuk az adott párt vagy személy valamely lépését, netán egész politikáját. Ekkor szokta elárasztani a Facebookot a hívők, rajongók, sőt trollok hada, akik személyesen érzik megsértve magukat, ha bálványukat ezért-azért kritika éri. Magam a viták elkötelezett híve vagyok, vég nélkül készen arra, hogy vitapartnereimmel érvek mentén csatázzak, rendületlenül bízva abban, hogy az érveknek van súlyuk, és nem az „anyázásnak”. Amikor évekkel ezelőtt beleártottam magam a politika világába, nem volt nehéz rájönni, hogy ez bizony nem piskóta, még akkor sem, ha nem politikus az ember, hanem csak kommentátor. Hogy ezt a helyzetet viszonylag jól tűröm, abban nagy szerepe volt Heller Ágnesnek, aki nem csupán vég nélkül vitatkozott bárkivel bármiről, nem csupán okos volt, mint a nap, hanem szenvedélyesen szerette a saját igazságát.

Ez itt az alapkérdés: nem az, hogy mindig igazam van, az képtelenség, persze. Hellernek sem volt mindig igaza. Platónnal vallotta, és nem csak a filozófiában: én szeretem a barátaimat, de az igazságot náluk is jobban szeretem.

A szenvedélyt nagyon sokra tartom, magam is szenvedélyesen védem a vélt vagy valós igazamat. Persze: meg vagyok győződve arról, hogy amit a demokráciáról, a szabadságról, a magyarság sorsáról gondolok, azt képviselnem kell, mert meggyőződésem, hogy nekem is dolgom, hogy egy kicsivel jobb legyen a világunk – csak épp nem politikusként, még csak nem is politológusként, hanem egyszerű értelmiségi kritikusként mondom a magamét.

Alaphelyzet ma: diktatúrában élünk, Orbán Viktor és a Fidesz diktatúrájában, kicsit konkrétabban: maffiaállamban. Ez a kiindulópontja minden itt olvasható írásomnak, minden véleményemnek. Ám ebből két dolog következik: keményen neki kell menni a kormány, a Fidesz, azaz Orbán önkényuralma összes szörnyűségének – egyfelől. Másfelől: épp a demokrácia és a szabadság kivívása érdekében bírálni kell az úgynevezett óellenzéket, mert négy darab kétharmados vereség, sőt orbitális kudarc után az óellenzék langyos biztatgatásával csak az ötödik, hatodik, sokadik kétharmadot készítjük elő.

És még valami: liberálisnak, talán pontosabban szociálliberálisnak tartom magam, immáron sok évtizede. Szerencsére erről papírom is van, mert a kilencvenes évek elején évekig szerkesztettem a Hiány című lapot, melyre rá volt írva, hogy szociálliberális (kétheti) lap. Akkor még a liberalizmus nem volt szitokszó, mára már unokaöccsével, a neoliberalizmussal együtt jobbról is, balról is minden szörnyűségek fő okává tétetett. Igen, nem fogom ezt soha elfogadni, nem azért, mintha büszke lennék arra, hogy mindig is ezt gondoltam, csak az ökör következetes, mondta szegény apám, hanem azért, mert számomra a szabadság és a szolidaritás voltak és maradtak világlátásom és morálom alapértékei.

A (politikai) kritikus „hivatalának eleget tesz”, így Lessing, „ha mindössze annyit mond: meseszövésed mit sem ér, rosszul bonyolítod a szálakat, ezért meg azért. Hogy mi lenne jobb megoldás, azzal törődjön a költő.”

Vagy a politikus. De ma már bonyolultabb a helyzet: a politikai kritikusnak legalább egy vízióval rendelkeznie kell a világ sorsáról, még ha a konkrét megoldások továbbra sem rá, hanem a „politikusművészekre” tartoznak.

Ebben a könyvben az utolsó tíz év politikai esszéi kaptak helyet. Az a politikai kritika, melynek e kötet a gyűjtőedénye, noha állást foglal elméleti kérdésekben is, alapvetően nem a politológia világába tartozik. Nem „tudományos” kritika ez, hanem politikai. Politikai esszét persze csak stabilnak érzett elméleti és morális alapon lehet írni. Én tehát úgy gondolom, hogy a Fidesz tizenhat éves uralma alatt olyan rendszert hozott létre, melyben minden az önkényuralom, sőt az önkényúr hatalmi és gazdasági érdekeit szolgálja a törvényhozástól a független intézmények, a fékek és ellensúlyok megszüntetéséig. Ezt röviden maffiállamnak nevezi a szakirodalom azon része, melyet a magam számára érvényesnek fogadok el. És nem fogadom el a rendszernek azokat a leírásait, amelyek valamiféle korlátozott (például illiberális) demokráciának tartják az orbáni autokráciát. Igen, többször is diktatúrának nevezem e könyv esszéiben Orbán rendszerét. Nem elmélyedve a terminológiai vitában: az önkényuralom, az autokrácia és a diktatúra kategóriái mind alkalmasak a maffiaállam általánosabb leírására. A vita abból fakad, hogy a 21. századi európai önkényuralmak nem úgy működnek, ahogyan hajdan a totalitárius rendszerek. Nincsenek büntetőtáborok, nem jön éjjel a fekete autó, stb. Ez ugyan igaz, de csak annyit jelent, hogy a mai világban az önkényuralmak, legalábbis Európában, másképp működnek, mint a múlt században. Ugyanakkor például tőlünk keletebbre, Oroszországban, nagyon is élnek az ilyen módszerek. Putyin országában ölték meg Navalnijt, és esnek ki rendszeresen, nem is oly kevesen, emberek a tizedik emeletről. Másrészt az EU‑n belül egyszerűen nem érdeke a mai diktatúrának-önkényuralomnak múlt századi eljárások alkalmazása. Igen, ez valóban nem totalitárius diktatúra, de mégiscsak felszámolta a demokrácia összes olyan elemét, amely megzavarhatja a sorozatos kétharmados önkényuralmat. Amit pedig nem tudott végleg felszámolni, mint például a választási rendszert, azt is a saját képére formálta át.

Voltaképpen nagyon keserű könyvet tart kezében az olvasó. Ám azzal együtt, hogy rettenetesnek látom az elmúlt másfél évtizedünket, mégis úgy gondolom: van remény arra, hogy ha nagyon nehezen is, de véget vessünk a maffiaállamnak. Ugyanis minden önkényuralom hátulütője az, hogy korszakfüggő: nem tud minden határon átlépni, még ha hosszú ideig sikerül is neki. Ám végül is abba bukik bele, hogy nem lehet örökre elkábítani egy népet: előbb-utóbb kiderül, hogy a király meztelen. Jól mutatja ezt a kegyelmi ügy és az autokrata hatalom azóta is ekörül folyó sorozatos szerencsétlenkedése, miközben a másik oldalon, az óellenzék helyén, egy valóságos, hús-vér alternatíva jelent meg a színen. Ez a könyv szeretne hozzájárulni ahhoz, hogy egyre több és több embernek nyíljon ki a szeme: vissza kell szereznünk a szabadság és a demokrácia világát, és ennek első lépése, hogy a nép le tudja váltani ezt az önkényuralmat.

2022. március 22-én Alekszej Navalnij kilenc év szigorított börtönt kapott. Hazafi című memoárjának epilógusában azt írja: „Az én álláspontom a helyzettel kapcsolatban biztosan nem az elmélkedő passzivitás. Próbálok mindent megtenni innen [a börtönből – K. A.], amit csak tudok, hogy véget vessek az autoriter rendszernek (vagy, szerényebben fogalmazva, hogy hozzájáruljak a megszűnéséhez). Minden egyes nap gondolkodom azon, hogyan lehetne hatékonyabban cselekedni, hogy milyen építő tanácsokat adjak kollégáimnak, akik még szabadlábon vannak, és hogy hol vannak a rezsim legsebezhetőbb pontjai.”

Navalnij mártírként, az ellenállás szimbólumaként halt meg Putyin börtönében. Orbán rendszere még nem tart ott, ahol Putyiné. Orbán, a magyar autokrata mégis úgy tekint Putyinra és rendszerére, mint példaképére. Ezért, és fantasztikus bátorságáért is, Navalnij magatartása és sorsa figyelmeztetés mindannyiunk számára, akik szabadságban és demokráciában szeretnénk élni.

•

A szerző köszönetet mond Magyar Bálintnak, akinek maffiaállam-elmélete alapját képezi ennek a könyvnek. Köszönet illeti Kovács Zoltánt, az Élet és Irodalom főszerkesztőjét, aki e kötet valamennyi esszéjének rendre helyet adott. És nagy köszönet Schmal Alexandrának, akinél gondosabb és megértőbb szerkesztőt nem ismerek, és aki nélkül ez a könyv meg sem született volna.

2026. január 20.

A tehetségtelenség erkölcstelensége

A minap balsorsom egy olyan rendezvényre terelt, ahol elsősorban a pártok és egy civil szervezet fejtették ki véleményüket a népszavazás ügyében. A Fidesz nemjétől a liberálisok igenjéig a skála minden árnyalatát képviselték. A Fidesz után szót kapó Magyar Szocialista Párt (MSZP) képviselője először lelkesen beszélt a maradj otthon álláspontjának előnyeiről, később azonban belebonyolódott az egyébként már régebben pártja elnökétől is hallható fejtegetésbe, hogy ugyanis kvótaügyben a Fidesznek voltaképp igaza van, sőt az MSZP már tíz éve is (sic!) megmondta ezt, s noha kötelező kvóta momentán nincsen, ha mégis lenne valamikor, azt az MSZP lelkesen elutasítaná.

Bármilyen furcsa, de nem erről akarok beszélni. Kiderült a vita hevében, hogy az ellenzék összesen kevesebb mint 4 ezer embert tud delegálni a választási körzetekbe, azaz a több mint 10 ezer helynek kevesebb mint felében lesz egyáltalán ellenzéki delegált. Az MSZP képviselője szomorúan megjegyezte, hogy a többi demokratikus erő az ő pártjának csak a töredékét delegálta, noha az MSZP révén jelen lehettek volna kontrollként a választási bizottságokban. Dehát sajnos csak az MSZP tudott itten érdemben embereket toborozni. Még egy érve volt: tekintve, hogy ez a népszavazás tét nélküli (sic!), és nincsenek közjogi konzekvenciái, az ellenzék hívei, ezt átlátván, érdektelenek az ügyben, hogy ellenőrizzék a népszavazás folyamatát, illetve a szavazatok összeszámlálását.

Na mármost. Mindenki tudja, hogy a népszavazás valódi tétje az Orbán-rendszer tovább erősödése, az elkövetkezendő választás előjátéka, valamint a Brüsszellel vívott szabadságharcunk újabb fejezete. A hónapok óta tartó gyűlöletkampány még azoknak is „elmagyarázta” ezt a helyzetet, akik nemcsak hogy sohasem láttak menekültet, de a büdös életben nem voltak még csak szavazni sem. Ha ez mind igaz, akkor az MSZP mint a demokratikus ellenzék legerősebb pártja azzal a gesztusával, hogy nem tudott kiállítani 10 ezer embert a népszavazásra, sőt annak a felét sem, nem egyszerűen szervezési balgaságról vagy lustaságról tett tanúbizonyságot: ez a gesztus azt jelenti, hogy Magyarországon nem létezik demokratikus ellenzék.

A Nemzeti Együttműködés Rendszere, vagyis a NER világának hat éve alatt világossá vált: az ellenzék vagy a rendszer ellenzékeként működik, vagy pedig része lesz magának a NER-nek. (Az alig mérhető kisebb pártokról most nincs szó. Ők ugyanis jelenlegi állapotukban elvileg sem alkalmasak arra, hogy a rendszer leváltásába érdemben beleszóljanak.) Azért elég most csupán az MSZP-vel (és áttételesen a más szempontból reménytelen helyzetben lévő Demokratikus Koalícióval) és ezzel a piciny részlettel (delegáltak száma a bizottságokba) foglalkoznunk, mert ez a „kicsiny” példa napnál világosabban mutatja: az MSZP nem ellenzéke ennek a rendszernek, pontosabban annak éppen hogy fenntartója, „kelléke”.

Sokan és sokszor elmondták már, hogy az a nyelv, amelyen az ellenzék beszél, alkalmatlan arra, hogy valódi alternatívát kínáljon a NER-rel szemben. (Fontos, hogy igenis létezik több ajánlat is arra, miként nevezzük meg és azonosítsuk a jelenlegi rendszert. Magam Magyar Bálint maffiaállam-koncepcióját fogadom el, mely egyben kritikai nyelvet is szolgáltatott volna az ellenzék számára, ha akart volna élni egy rendszerkritikai nyelv használatával.) Én továbbmennék: itt nem csupán arról van szó, hogy nincsen nyelvük az Orbán-rendszerrel szembeni kritikára (ami van, az langyos és indirekt módon apologetikus), hanem arról, hogy az a vergődés, amely az MSZP körül lezajlott az elmúlt hat évben, már nem indokolható sem a médiafelületek egyébként tényleg alig létező hozzáférhetőségével, sem a megdöbbenés és útkeresés zavaros lelkiállapotával. Amiről mára szó van – és akkor nem megyek bele abba a gyakran olvasható feltételezésbe, hogy hány MSZP‑s politikus kötött milyen alkukat, hogy hány volt politikusuk kapott ilyen-olyan kinevezéseket a NER-től –, azt mondanám: itt a tehetségtelenség erkölcstelensége az, ami immár hosszú évek óta fosztja meg a magyar társadalmat attól, hogy valódi, azaz rendszerellenzéke legyen a Fidesz által teremtett világnak.

Nem megfejteni szeretném a demokratikus ellenzék alig-létének tényleges okait. De az, hogy a legnagyobb „ellenzéki” pártnak hat éve ilyen vezetése, ezáltal ilyen kommunikációja, végső soron ilyen magatartása van, egyfelől bizony tehetségtelenséget és ebből fakadó gyávaságot mutat, másfelől viszont az országgal szemben mélyen erkölcstelen. Az MSZP itt csak példa. A DK és az LMP (Lehet Más a Politika) más-más okokból ugyanígy szerepelhetne itt, azonban azt akarnám csak felmutatni: azzal, hogy az MSZP vezetésével ezek a pártok eljátsszák az ellenzék szerepét, nos, csakis megerősítik azt a világot, amely ellen állítólag harcolnak.

Messzire vezet, hogy a demokratikus ellenzéknek egészében kell átstrukturálnia magát, hogy meg kell haladni a civil szféra – politikai pártok dichotómiát. Erről máskor. Most azonban, a népszavazás előestéjén igenis fel kell vetni az eddig történtek okán a politikai felelősségét azoknak, akik szerencsétlenkedésükkel hozzájárultak a magyar politikai tér felszámolásához, pontosabban ahhoz, hogy egy tagolt világot (kormány – ellenzék – civil társadalom) egyszerűen homogenizálni tudott a Fidesz. Hogy megint csak egy példát hozzak: Hiller István körülbelül egy éve mondotta azt, hogy ő ugyan nem szereti a kerítést, de mondjon valaki ennél jobb megoldást. Azóta az MSZP választmányának elnöke lett, s ha jól értem, stratégája a pártnak. Na mármost, helyesen ilyen nincs. Ez nem ellenzék, nem párt, ez akkor is a tehetségtelenség erkölcstelensége, ha egyébként szubjektíve vagy nem így gondolja, vagy csak ennyi telik tőle.

Igenis van helye az erkölcsnek a politikában. „Az újkori politikai filozófia egy megejtően egyszerű – vagy annak látszó – etikai alapeszméből indul ki: az ember morális lény, képes életcélokat tűzni maga elé, valamint racionális indokok alapján felülvizsgálni és módosítani a céljait, képes továbbá arra, hogy megértse és vitassa a többi emberhez fűződő viszonyát vezérlő erkölcsi elveket, és arra is, hogy motivációt merítsen belőlük a cselekvéséhez. Ehhez azonban a morálfilozófia újkori klasszikusai mindjárt hozzáteszik: morális lények vagyunk, ám egyszersmind tökéletlen morális lények; az emberek ésszerű döntésre való képessége és az erkölcsi kívánalmak követésére való hajlandóság vége.” (Kis János: A politika mint erkölcsi probléma, Irodalom Kft., 2004) Ez azért fontos, mert a tehetségtelen politizálás éppen nem ad erkölcsi felmentést: minden politikai mozgalomban, pártban benne kell lennie az önkontroll képességének, feltéve, ha nem éppen annak elnyomása a végső célja. Egy párt erkölcsi felelősséggel tartozik nem csupán választóinak, de annak az egész közösségnek, amelyben és amelyért állítólag tevékenykedik: elvek alapján, ha kell, kőkemény önkritikával kell működnie, ha nem akarja feladni tevékenységének végső legitimációs bázisát: a közösségért való értékelvű politizálás erkölcsét. Az ellenzéki erkölcs pedig éppen az, hogy addig dolgozik, míg tényleges, választható alternatívája nem lesz a fennállónak. Most csak az MSZP‑t néztem, de egyedileg a többire is igaz: nem valódi alternatívái a mai világnak. És közben sok százezrek vagy milliók kínlódnak ebben a világban, s a fungáló demokratikus erők 10 ezer embert (!) nem tudnak kiállítani egy ekkora gyűlöletkampányt követő népszavazásra.

Szégyen.

2016

Az autokrácia vágymegszállása,
avagy a diktatúra vége

Van a jelenlegi világhelyzetnek egy diszkrét bája: sem jobbról, sem balról nem értik korszakunkat, ami nem azért van, mintha mindenki meghülyült volna, és még csak azért sem, mintha önhitten azt gondolnám, hogy én értem mindazt, amit senki más nem ért, vagy pontosabban: rosszul ért félre. Sokkal inkább arról van szó, hogy az a nyelvi készlet, amely mintegy kétszáz éve életünk és történelmünk értelmezéséhez a rendelkezésünkre áll, már kevéssé látszik alkalmasnak arra, hogy segítségével adekvátan írjuk le világunkat, pláne, hogy ezen túl még kritikát és alternatívát is felvázoljunk a jelen korszakkal szemben.

Csak egy-két példa a nem értésre. Baloldali barátaink beleragadtak a kapitalizmuskritika posztmarxista kategória- és szemlélettanába, ennek következtében még mindig a 19. század nyelvén beszélnek kizsákmányolásról, osztálytársadalomról, és egyáltalán: van nékik egy ki nem mondott titkos fegyverük, ami nem más, mint a kapitalizmust felváltó „igazságosabb” rendszer, a szocializmus eszménye, melyről ugyan nyíltan már nem beszélnek ’89 után, de elrejtett előfeltevéseiket ez mozgatja: akár a klímahelyzetről, akár a népesedési válságról, akár a szegénységről van szó, a felszínen apokaliptikus nyelven beszélnek, de a titkos záradék nem szól másról, mint egy majdani szocializmus vágyálmáról. Csak ezt el kell fojtani, helyébe elég a szolidaritás hiányát mantrázni fedőszöveg gyanánt, hiszen minden baloldali tudja, hogy a szolidaritás egyfelől nem vezethető be vezényszóra, másrészt létező entitás, tehát ennek folyamatos számonkérése sem más, mint a szocializmus mint társadalmi rendszer megvalósíthatatlanságával való szembenézés hiánya.

A szimmetria kedvéért, no meg a világunk jobb megértése végett, nézzük meg röviden a hagyományos „konzervatív” vagy jobboldali világértelmezés belső lehetetlenségeit. A jobboldal ugyanazt az „értelmezési trükköt” hajtja végre, mint a baloldal, pontosabban szerkezetileg ugyanazt, tartalmilag pont az ellentettjét. A konzervatív is abból indul ki, hogy nem kell mást tenni, mint az ő értékeit kicsit új ruhában eladni a népnek. Most már nem a jóléti társadalomról, a hagyományos értékekről beszél, hanem ennek bázisán magát egy patriótának, szuverenistának, nemzetinek eladó, a kis közösség (nép, nemzet stb.) értékeinek védelmére felesküdött irálynak láttatja, ahogy Trump mondogatja: „America is the first.” Valójában ez sem más, mint nyelvi trükk, pontosan olyan nyelvi spektákulum, mint a baloldalé, egy lényeges különbséggel: ennek a jobboldalnak semmiféle titkolt előfeltevése vagy eszménye nincsen. Ő nem akar, szemben a baloldallal, „rendszerváltani”, ő remekül megvan az oligarchikus világ keretei között, és amit meg tényleg akar, azt nem titkolja, csak „becsomagolja”: autokráciát épít ki, és a maga populista spektákulumában azt adja az ő népének, hogy csakis az „erős vezető”, végső fokon a diktátor (na jó, ezt valóban nem így mondja) az, aki a népet megmenti a balliberális ármánytól.

Ily módon aki mégis neki akar veselkedni, hogy megértse korszakunkat, sőt netán legitim módját választja a változtatásnak, annak fel kell adnia a baloldal apokaliptikus utópizmusát egyfelől, a „konzervatív nemzeti jobboldaliság” spektakuláris hazugságvilágának autokratizmusát másfelől. Ugyanis mindkét, a múltból átmentett értelmező-értéknyelvi előadás elzárja a megértés valódi lehetőségét: állandóan arra kényszeríti az akadémiáktól a zsákfalvak közmunkásaiig az embereket, hogy saját korukat sötét szemüvegen át nézzék, s mivel úgy tűnik, mintha a szemüveg segítené a látást, ezért használói, sokszor a legjobb szándékkal, azt képzelik, hogy valóban saját világukat látják. Holott csak nézik, de nem látják.

Amiről eddig beszéltünk, röviden összefoglalható a következő formulában: az ideológia- és értékvezérelt korszak lezárult, ezzel együtt az a nyelvhasználat is, amely ezen elmúlt korszak hatalmi viszonyait meghatározta.

Gilles Deleuze azt mondta a hetvenes években: „…itt rögtön felvetődik a kérdés: hogyan lehetséges az, hogy olyan emberek is, akiknek ez nem áll érdekükben, követik és támogatják a hatalmat, egy kis darabjáért koldulni képesek? Talán a megszállás terminusa segítségünkre lehet a magyarázatban. A gazdasági értelemben vett befektetés, illetve a tudattalan vonatkozásában alkalmazott megszállás fogalma azt mutatja, hogy nem az érdeké lesz az utolsó szó. A vágymegszállás azt ugyan nem idézi elő, hogy alkalmasint az érdekeinkkel ellenkező dolog után vágyakozzunk – hiszen az érdek mindig követi a vágyat, és ott állapodik meg, ahová a vágy vezeti –, azt viszont befolyásolhatja, hogy a vágy mélyebb és kiterjedtebb legyen az érdeknél. Meg kellene hallanunk Reich kiáltását: nem, a tömegeket nem csapták be, ott és akkor kívánták a fasizmust! Vannak olyan vágymegszállások, amelyek a hatalom modelljévé tehetők…” (Kiemelés tőlem – K. A.)

Bármennyire meglepő is, Deleuze idézett gondolatsora pontos leírását adja a post-truth, az igazság utáni kornak, de akár a posztmodern nyugati korszakának, bármennyire korán, a hetvenes években fogalmazta ezt meg. A kulcsmondat persze az utolsó: „Vannak olyan vágymegszállások, amelyek a hatalom modelljévé tehetők.” Nos, azt állítom, hogy mind Orbán autokratikus rendszerének számomra oly keserű sikeressége, mind pedig közelgő bukása értelmezhető a vágymegszállás és a hatalom összefüggésében. Miért jelentheti a fenti elmélet Orbán bukásának és Magyar Péter, vagyis a Tisza remélhető győzelmének egy lehetséges magyarázatát?

Induljunk ki abból, hogy az értékalapú politika a polgári demokráciákban nagyjából a nyolcvanas évek végéig egy olyan nyelvet használt, melyben érték – jelentés – hatás hármassága többé-kevésbé egy irányba mutatott. Ha tetszik, arról van szó, hogy a demokráciában a nyelvben kifejezett igazságszükséglet vitákban és irányzatokban ugyan, de mégis kifejezi a nép és főképpen a polgárság elvárásait, tehát vágyszükségletét egyszerre elégíti ki a politika az érték, a megélhetés és a perspektíva hármasságában.

Ez volna a liberális demokráciák jóléti korszakának modellje, ami érdekes módon akkor reped meg, amikor ’89 táján a kétpólusú világ megváltozik. A rendszerváltás után nagyon korán eljött az az időszak, amikor a tömegek számára érték – jólét – perspektíva triumvirátusa nem csupán problematikussá vált, miként az ezt artikuláló nyelv is, hanem már a hármasság újabb genealógiája sem követte a polgári társadalmak megszokott sémáját. És erre a problematikus helyzetre a politika egyrészt populizmussal felelt, beleszerkesztve nyelvébe olyan pszeudo-értékek hirdetését, melyek pontosan a Deleuze által leírt vágymegszállás irányába hatottak. Megrendült az értékek nyelve, megrendült a jólét jelene, és megrendült a perspektíva pluralizmusa is. Ez kialakította azt a bizonytalanságérzetet, amelyre igazából a centralizált, kemény kezet mutató, „megvédlek népem” típusú politika referált, vagyis a nyelv és a hatalom az autokrácia irányába mozdult el, és nem pusztán a volt szocialista világban. Ezzel a spektakuláris politika a vágyak és a hitek identitásillúzióját „varázsolta” a nemzetek elé, feltámasztván a nacionalizmus és a kereszténység keresztezését mindazon álértékkel és álnyelvvel, melynek hazánk 2010 után az egyik fő mintaállama lett. Ám az autokrata vágymegszállásnak, mely tehát tényleges és plurális értékek helyett a kontroll nélküli hitvágyat szállítja a népnek, van egy hatalmas veszélyforrása: és ez nem csupán a szokásos gazdasági fellendülésre és annak megtorpanására vonatkozik, hanem arra is, hogy ahol varázslat által lesz elkábítva a nép, ott mindig fennáll a varázstalanodás veszélye, amihez épp az szükségeltetik, hogy a hatalmi elnyomás tűzijátéka helyett, illetve amellett, valaki annyit tudjon mondani: „Az Ön nyelvezete, Hatalom úr, hamis, az Ön értékei hamisak, az Ön által kínált eszmék elfedik a nyomorulttá tett valóságot, az Ön szerepe hamis, az Ön nyelve és hatalma nem értünk van, hanem ellenünk.”

Mármost ehhez az szükséges, hogy a varázstalanítás hiteles legyen, ami nem pusztán a mondott tételek igazságtartalmától függ, hanem attól, hogy a hatalom maga okozta repedéseit képes‑e bástyaomlássá szélesíteni ez a másik vágymegszállás. Itt már nem elég a szabadság értékét mantrázni, mert a triád kora a múlté. Itt azt kell felmutatni, hogy te, Hatalom, a vágyaimat csak manipuláltad, és a vágymegszállás a hazugság lila ködébe burkolta a valót. Az autokrácia, a diktatúra hiába próbál vigyázni: előbb-utóbb szétroncsolja a nyelvet, és ezzel a repedésekbe új vágymegszállás léphet be. Ám ennek a másnak nem értékeket kell ideologikusan a nép elé tárnia, azzal nem megy semmire, innen az óellenzék totális csődje nálunk.

Magyar Péternek egyetlen esélye volt, és ezt eddig ki is használta. A kegyelmi botrány volt talán az első olyan evidens aljasság, melyet a kormány és feje már nem tudott nyelvileg elvarázsolni. Sok jelentős aljasság történt már előtte is, de a hallgatás, a törvény önmagukra szabása, és végül a félelemkeltés tizenöt éven át szorosan fogta a varázspálcát.

Ami az elméletet illeti, a helyzet megértéséhez még egy fogalmat kell röviden vizsgálnunk, a közismert narratívának a politikában oly nagy szerepet játszó kategóriáját. Narratíván azt értjük, hogy egy politikus vagy párt egyfajta történettel áll a nép elé, mintegy „felnőttmesét” mond önmagáról és a világról, hogy ezzel átélhetőbbé, populárisabbá tegye a mondandóját. A liberális demokráciák narratívája, amely jogállamról, szolidaritásról, fékek és ellensúlyok rendszeréről szól, a kilencvenes években már túl elvontnak bizonyult ahhoz, hogy ilyen absztrakt szabadságértékek a választók széles tömegei számára átélhetők lettek volna. Erre jött rá Orbán és stábja, hogy fokozatosan sutba dobva addigi értékeit és annak narratíváját, átsétáljon a „másik oldalra”, magyarán jobboldali, nemzeti, „keresztény” mezbe bújt, és a történet, amit elkezdett mesélni, már az „Isten, haza, család”-ról és a köré rendezett motívumokról szólt: magyarság, nagyság, üldözöttség, megvédlek titeket, ősi nép a miénk, minket mindig igaztalanul bántottak, pedig mi voltunk Európa védőbástyái, stb. Az új narratíva lényege a sérelmi és egyben dicső/kivételes múlt elmesélése lett, és a nép viszonylag nagy része hálásan fogadta ezt a könnyen megélhető, könnyű identitást nyújtó történetet. Innen is a sok kétharmad, a Sámán mítosza stb. Ahogyan Kövér László a minap mondta: „Napjainkban a nyugati világban vannak olyan erők, amelyek le akarják téríteni a jézusi útról Európát és Magyarországot, a hamisság és a halál zsákutcájába akarják terelni embertársaikat azért, hogy alávethessenek és kifoszthassanak mindenkit.” (Ézsaiás próféta a maga hasonlóan apokaliptikus vízióját így fogalmazta meg [Ézs 59,7]: „Lábaik a gonoszra futnak; és sietnek, hogy ártatlan vért ontsanak; gondolataik hamisságnak gondolatai, pusztítás és romlás ösvényeiken.”)

Ez igen velős összefoglalása a Fidesz és a NER narratívájának. Szándékosan mostani és nem orbáni szöveget idéztem. Ugyanis a Fidesz túl későn és akkor is csak korlátosan jött rá arra, hogy a fedezet nélküli hitrege és apokalipszis nem tartható fenn az idők végezetéig. A nyelv, melyen a történet elhangzik, addig tűnik hitelesnek, amíg a fent említett hármasság együtt áll. A vágymegszállás jólét és dinamizmus nélkül elgyengül, hiszen a diktatúra öncélú hatalommegtartása már csupán a kliensek és a szektatagok számára fogadható el evidenciaként. És akkor a rendszer szinte kiprovokálja a bástya beomlását, vagy legalábbis a téglák kizuhanását a falból. Ugyanis a spektákulum és a vágymegszállás korszaka amúgy is csak kényszereszközként használja az ideológiát és az értékeket, s ahol ezek egyenesen szembemennek a hétköznapi tapasztalattal, lásd kegyelmi ügy, gyermekvédelem és a többi, ott megrendül a nyelv, a történet és a hatalom stabilitása. Idő kérdésévé válik csupán az autokrácia bukása. (Lásd az adatlopási ügy vagy a háború orbáni kezelését. Ezek már mind a kegyelmi ügy utáni káoszt tükrözik, amin a hívek számára valamit enyhíthet a Trump-féle kirándulás, de mint annak utóélete is mutatja, a spektákulum fényei egyre gyengébben pislákolnak.)

Ebbe a térbe lépett be Magyar Péter, aki több dolgot szinte rögtön megérzett: 1. Az ideológiák kora lejárt. 2. Alapértékeket, nemzeti érzést stb. mégsem lehet átengedni a megroggyant Fidesznek, ezért Magyar eleve egy pluralista néppártot gondolt ki, amelynek a szavazói ezer helyről jönnek, tehát egységes nyelvezet és értékrendszer itt nem alakítandó ki. 3. Magyar Péter, miközben (helyesen) nem rontott rá Fidesz ideológiai paneljeire, ígérete szerint egy működő, demokratikus országot ajánlott a népnek, tehát nem az ideológia és az érték, hanem a lerabolt állam működésképtelensége és ugyanakkor a hatalom korrupciója jelentette országjárásának gerincét, és íme: a nyelv- és politikaváltás azonnal sikerrel járt. Ugyanis nem pusztán arról van szó, hogy a Tiszát az Orbán elleni gyűlölet tartja össze, hanem arról, hogy Magyar Péter politikájának centrumában a működőképesség és a tisztességes ország narratívája áll. Szembemegy a diktatúrával, de nem ideologikus, hanem működési és bűnügyi alapon. Vagyis, szemben az összezuhant „értékvezérelt” óellenzékkel, Magyar Péter és a Tisza azt üzente: varázstalanítjuk az országot. Működőképes lesz az egészségügy, a közlekedés, az oktatás, és lesz Vagyonosodást Vizsgáló Hivatal. 4. Ehhez járult még, hogy, szemben az agyonsebzett óellenzékkel, Magyar Péter teflonpolitikus. Minden gyalázkodás, mém, acsarkodás, lekezelés lepattan róla, és a szokásos gigafónia nála csődöt mond: a hagyományos, jól bevált, „keresztény” alapozású gyűlöletroham visszafelé sült el. (Ahogy az adatszivárgás kontra adatlopás ügy is visszafelé fog elsülni.) Magyar Péter narratívája tehát így szól: „Azoknak, akik a polgári Magyarországot szerették volna közösen felépíteni, nem fér bele az aljas, hazug kommunikáció, nem fér bele, ha egy politikus a honfitársát eltaposandó rovarnak nevezi, és azok az aljas tettek sem férnek bele, melyeket akár a Tiszával, akár velem szemben elkövetnek Orbán Viktorék.”

2025

Utóhang

Csak most az egyszer szólhatnék veled,
kit úgy szerettem. Év az évre,
de nem lankadtam mondani,
mit kisgyerek sír deszkarésbe,
a már-már elfuló reményt,
hogy megjövök és megtalállak.
Torkomban lüktet közeled.
Riadt vagyok, mint egy vadállat.

Pilinszky János

Ernst Bloch Az utópia szelleme című könyvében, „A megkonstruálhatatlan kérdés alapja” fejezet „A megváltó ige lehetséges helyei” című alfejezetében a következőket (is) írta:

„A fennálló világ elmúlt világ, a szaktudományok szellemtől elhagyatott objektuma; ám az emberi vágy mindkét alakban: nyugtalanságként és ébren látott álomként is vitorlázat, melybe egy másik világ felé sodródó szél belekapaszkodik. Hogy utánanyúlunk egy csillagnak, örömnek, egy igazságnak, amely szembeszegül az empíriával, amely ott rejlik ennek sátáni éjszakája és kivált a rangrejtettség éjszakája mögött, mondom, ez az utánanyúlás az egyetlen út, melyen még igazságot találni; a bennünket firtató kérdés az egyetlen probléma, minden világprobléma eredője, és ennek a Magunk- és Mi-problémának a megfogalmazása, a hazatérés kapuinak a világot megrázó kitárása az utópikus filozófia legvégső alapelve.”

(Mesterházi Miklós fordítása, kiemelés az eredetiben.)

Ernst Blochnak megadatott az utópikus filozófia végső alapelvének megfogalmazása. Jelen sorok írójának ennél szerényebb lehetőségek állnak rendelkezésére: utánanyúlni egy igazságnak, „mely szembeszegül az empíriával”. Igen, bár ez szerényebb lehetőség, mint Bloché, ugyanakkor ő is összekapcsolja az empíriával való szembeszegülésnek az igazságért való utánanyúlását a maga utópikus filozófiájának legvégső alapelvével. Számunkra a szerényebb fázis is sokat jelent: reményt arra, hogy nemsokára túljuthatunk az önkényuralom sötét éjszakáján, és ennek érdekében szállunk szembe annak sötétségével. Mert szépen mondja Bloch: „az emberi vágy mindkét alakban: nyugtalanságként és ébren látott álomként is vitorlázat, melybe egy másik világ felé sodródó szél belekapaszkodik.”

Az írások első megjelenése

A tehetségtelenség erkölcstelensége, Élet és Irodalom, LX. évf., 39. sz., 2016. szeptember 30.

NEM, Élet és Irodalom, LX. évf., 44. sz., 2016. november 4.

Politika a technológia csapdájában, Élet és Irodalom, LX. évf., 50. sz., 2016. december 16.

Politika a politika után, Élet és Irodalom, LXI. évf., 6. sz., 2017. február 10.

A racionális mag, Élet és Irodalom, LXI. évf., 8. sz., 2017. február 24.

Rendszerváltás 2.0, Élet és Irodalom, LXI. évf., 17. sz., 2017. április 28.

Tettek idején, Élet és Irodalom, LXI. évf., 31. sz., 2017. augusztus 4.

Az Akadémia és a manipuláció, Élet és Irodalom, LXII. évf., 6. sz., 2018. február 9.

„Ellenzékből” ellenzék?, Élet és Irodalom, LXII. évf., 12. sz., 2018. március 23.

Az ellenzékiség vége és az ellenállás kezdete, Élet és Irodalom, LXII. évf., 24. sz., 2018. június 15.

Az autokrácia esztétikája, Élet és Irodalom, LXII. évf., 39. sz., 2018. szeptember 28.

Szembesülés és katarzis, Élet és Irodalom, LXIV. évf., 4. sz., 2020. január 24.

Sorstalanítás és emlékállomány, Élet és Irodalom, LXIV. évf., 20. sz., 2020. május 15.

Határolt forradalom, Élet és Irodalom, LXVI. évf., 36. sz., 2022. szeptember 9.

A maffiaállam nyelvi ellenforradalma, Élet és Irodalom, LXVII. évf., 40. sz., 2023. október 6.

Az értelmiség árulása, Élet és Irodalom, LXVIII. évf., 7. sz., 2024. február 16.

Kegyelmi bukások, Élet és Irodalom, LXVIII. évf., 10. sz., 2024. március 8.

Tisztelt Mindenki!, Élet és Irodalom, LXVIII. évf., 20. sz., 2024. május 17.

A maffiaállam tündöklése és bukása, Élet és Irodalom, LXVIII. évf., 23. sz., 2024. június 7.

Orbán és a „békemisszió”. Eredetileg A Gábor Zsazsa-effektus. Orbán és a „békemisszió” címmel jelent meg: Élet és Irodalom, LXVIII. évf., 30. sz., 2024. július 26.

A szív törvénye és az önhittség őrülete. A madman-korszak, Élet és Irodalom, LXIX. évf., 11. sz., 2025. március 14.

A konkrét totalitás. A DK és a többiek, Élet és Irodalom, LXIX. évf., 18. sz., 2025. április 30.

Grammatikai fikció. Diktatúra, korláttalanul, Élet és Irodalom, LXIX. évf., 26. sz., 2025. június 27.

A Zebra szekta nyelv-tana, Élet és Irodalom, LXIX. évf., 40. sz., 2025. október 3.

Az autokrácia vágymegszállása, avagy a diktatúra vége, Hosszabb verzióját „Megváltó úr”, avagy a diktatúra vége címmel lásd Élet és Irodalom, LXIX. évf., 48. sz., 2025. november 28.

Tartalom

A kritikus hegedűje

Előszó helyett

A tehetségtelenség erkölcstelensége

NEM

Politika a technológia csapdájában

Politika a politika után

A racionális mag

Rendszerváltás 2.0

Tettek idején

Az Akadémia és a manipuláció

„Ellenzékből” ellenzék?

Az ellenzékiség vége és az ellenállás kezdete

Az autokrácia esztétikája

Szembesülés és katarzis

Sorstalanítás és emlékállomány

Határolt forradalom

A maffiaállam nyelvi ellenforradalma

Az értelmiség árulása

Kegyelmi bukások

Tisztelt Mindenki!

A maffiaállam tündöklése és bukása

Orbán és a „békemisszió”

A szív törvénye és az önhittség őrülete

A madman-korszak

A konkrét totalitás

A DK és a többiek

Grammatikai fikció

Diktatúra, korláttalanul

A Zebra szekta nyelv-tana

Az autokrácia vágymegszállása, avagy a diktatúra vége

Utóhang

Az írások első megjelenése

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Szerkesztő Schmal Alexandra
Olvasószerkesztő Torma Mária
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 635 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL