A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Hannah Beckermann: The Impossible Truths of Love, 2021

Fordította
PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Bárcsak elmondhatnám, 2020

Copyright © 2021 by Hannah Beckerman

All rights reserved.

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Györe Borbála

Korrektúra: Balázs Piros

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-99-6

Adamnek és Aureliának,
akik sokkal boldogabbá teszik az életet:
Oh, azok a helyek, ahova el fogunk jutni…

Ámbár, ahogy mind közelebb, közelebb érzem a véget… mind azt a régi, régi kört érzem ujra… mind jobban érzem a kezdetet.{1}

Charles Dickens: Két város regénye

ELŐSZÓ

A csecsemő a csendet megtörve sír mellette a kiságyban.

A nő belenéz a rácsos ágyba, a gyerek gyűrött és vöröslő arcára, behajlított ujjaira és kalimpáló végtagjaira, a szíve pedig összeszorul, mint egy ütésre készülő ököl.

Egy része azt kívánja, bárcsak el tudna tűnni, és maga mögött tudna hagyni mindent. A bánat súlya annyira nyomja, mintha valami a mellkasán ülne, és kiszorítaná a tüdejéből a szuszt, éppúgy, ahogyan egy kilyukadt lufiból szökik a levegő. De nem tudja, hova mehetne, kihez fordulhatna. Nem bízhat meg senkiben. Már megtanulta a leckét, tudja, hogy mi a következménye annak, ha elmondja másoknak, amit tud, amit érez. Többé nem mer szólni.

A csecsemő bömböl, a hangja, akár egy éles üvegszilánk, amely megszakítja a gondolatait. Kiemeli a kisbabát a rácsos ágyból, ringatja, és habár tudja, hogy ezt kell tennie, a mozdulatait nem érzi a sajátjainak. Olyan érzés, mintha kilépett volna a saját testéből, és kívülről nézné az eseményeket; látja magát, amint az évezredes mozdulatokat végzi, de nem érez semmit velük kapcsolatban.

A lárma, amit a kisbaba csap, annyira éles, annyira követelőző, hogy bekúszik a nő bőrének minden pórusába. Muszáj megállnia, hogy kimeneküljön a szobából, hiszen tudja, hogy nincs hova mennie, nincs hol elbújnia. Nincs menekvés abból a helyzetből, amiben jelenleg van. Helyette inkább visszateszi a csecsemőt a kiságyba, és vékony pamutlepedővel takarja be a testét. A baba felnéz rá, a szeme tágra nyílik a csodálkozástól, hogy visszatették oda, ahol nem akar lenni, sírása olyan kétségbeesett, olyan követelőző, hogy a nő úgy érzi, minden oxigén elfogy a levegőből, ők pedig mindketten megfulladnak.

Szeretet. Tudja, hogy ennek a gyereknek szeretetre van szüksége. De akármennyi szeretet is volt benne valaha, úgy tűnik, hogy mostanra kiszökött belőle, mint a meleg egy rosszul szigetelt ablakon, és ő nem tudja, hogyan foghatná meg, hogyan hozhatná vissza.

A nő az ajtóra pillant, elképzeli, amint odamegy és kisétál rajta, hogy megtudja az igazságot, ami után vágyódik. De tudja, hogy ez lehetetlen, hogy nincs senki, aki segítene neki, senki nem hiszi el, amit mond. Inkább leroskad az ágyra, szorosan magára tekeri a paplant, és a fejére húz egy párnát, hogy tompítsa a zajt.

Mellette, a kiságyban erősödik a csecsemősírás.

A paplan alatt az elmúlt három hónap történései játszódnak le a fejében, mintha csak egy lassított filmfelvételt látna, amit nem akar ugyan megnézni, de amiről mégsem tudja levenni a szemét.

A felismerés pillanata. A hitetlenkedés az arcukon. A tehetetlen düh. Az érzés, ahogyan valami összetörik a szívében, ami talán sosem forrasztható újra össze.

A kisbaba visít, a nő szíve kalapál.

A paplan csücskébe markolva próbál belekapaszkodni a reménybe, hogy egy napon valaki majd hinni fog neki, és segíteni fog helyrehozni a megbocsáthatatlant.

MOST

A lehelete állott, áporodott, mint a túl sokáig zárva tartott szoba levegője.

Nell közelebb hajol alvó apja arcához. – Apa?

Válaszra vár, a fülén akarja érezni az elsuttogott szavakat. De nem érzékel semmit, csak a lassú, nehézkes lélegzetvételt, majd egy gyenge légmozgást, ahogy a levegő a cserepes ajkak között távozik. A folyosóról hangok szűrődnek be: egy nővér odaszól egy kollégájának, cseng a telefon, egy hordágy kerekei csikorognak, ahogy végiggurulnak a szürke PVC-padlón. Nell végigpillant az egyformán vetett ágyak során, az egyforma fehér lepedőkön, kék műszálas függönyökön és barna melaminszekrényeken, amelyek arra figyelmeztetik a betegeket, hogy ne nagyon rendezkedjenek be, ne nagyon maradjanak ott sokáig.

A kemény fehér lepedők alatt az apja teste mozdulatlan, a szeme csukva, a bőre színtelen. Orcái mintha vulkánok kráterei lennének. Az ágya fölött itt van a neve, vastag, kék, törölhető filccel írták egy fehér táblára, amiről tudja, hogy már számtalan alkalommal törölték tisztára: „William Hardy (Bill)”.

Nell mellkasát feszíti a pánik. Nem érti, hogyan roggyanhatott meg az apja egészsége ilyen gyorsan. Öt nappal ezelőtt még a sötétbarna karosszékben ült, a kis előkertet nézte a házban, ahol Nell felnőtt, azt mondta neki, hogy hagyja abba a nyüzsgést és induljon már, és aggódott amiatt, hogy Nell későn fog hazaérni, pedig reggel dolgozni megy. Az apja csontsovány volt, a rák miatt, ami a hasnyálmirigyében indult burjánzásnak, de elérte a máját és a nyirokcsomóit, már hetek óta étvágytalan volt. De a szeme még csillogott, hangjában nevetés bujkált. Nell lekuporodott a széke mellé, miközben a kora esti napfény átszűrődött az ablakon, megszorította a kezét, és visszamosolygott rá, még ha úgy is érezte, mintha kavics akadt volna a torkán.

– Biztos vagy benne, hogy nem akarod, hogy maradjak? Ha korán felkelek és időben elindulok, elkerülhetem a csúcsforgalmat.

– Kedvesem, igazán nincs erre szükség. Nem akarom, hogy hajnalhasadtakor kelj fel. Jövő hétvégén találkozunk.

Nell bólintott, arcon csókolta az apját, és azt mondta, hogy következő vasárnap meglátogatja.

Amikor belökte a konyhaajtót, hogy az anyjától is elbúcsúzzon, a rozsdamentes acél mosogatónak támaszkodva talált rá, az egyik kezében egy serpenyő volt, rázta a fejét, és zavarában két ujjával az orrnyergét fogta.

– Ha agyonvernének sem emlékeznék rá, hogy mit akartam ezzel csinálni.

Nell kivette a kezéből a serpenyőt, eltette a sütő melletti szekrénybe, és átkarolta az anyja vállát.

Négy hónapja diagnosztizálták a demenciát, és Nell még mindig megdöbben, és összetörik a szíve minden alkalommal, amikor tanúja annak, ahogyan az anyja fejéből kiesnek a dolgok, minden alkalommal, amikor látja, ahogyan jelenből egy ismeretlen múltbeli vagy jövőbeli helyre téved, ahova egyikük sem tudja követni.

Most, az apja kórházi ágyánál ülve Nell azt kívánja, bárcsak ott maradt volna múlt vasárnap az apja tiltakozása ellenére. Együtt tölthették volna az egész estét. Nell nem tudja, hogy vajon lesz-e még valaha lehetősége arra, hogy otthon töltsön egy estét az apjával.

Csak pár órája, hogy Laura telefonált, hogy elmondja, az apjukat bevitték a kórházba. Szólt az aznapi utolsó szemináriumon részt vevő diákoknak, hogy lemondja az órát, de gondolni sem mert a legrosszabbra. Meggyőzte magát, hogy talán nincs másról szó, csak elővigyázatosságról, talán az anyjuknak szüksége volt egy kis pihenésre. Csak most, hogy itt ül az ágya mellett, nézi a sóoldatos infúziót, amelyet a kézfejébe vezettek be, és egy másikat, amelyik morfiumot juttat a könyökhajlatának egy vénájába, most tudatosodik benne, hogy a remény mennyire csalóka.

Az apja szemhéja megrezdül, és Nell rákulcsolja az ujjait a csontos kezére, ami valaha masszív és erős volt. Az apja kinyitja a szemét, lassan, óvatosan, mintha az összehúzott függöny mögül leskelődne, nem is tudván, mire számíthat. Pillantása lassan halad jobbról balra, és amikor megállapodik Nellen, kiszáradt ajkai valami mosolyfélére húzódnak.

– Szia, szívem.

A szavak karcosan, torkát felsértve törnek maguknak utat.

– Szia, apa. Hogy érzed magad?

Tudja, hogy a kérdés csak költői. Ő maga is látja a választ, de mindaz, amit mondani akar, bent rekedt az aggodalom romjai alatt, és ő nem találja a megfelelő szavakat, hogy kiszabadítsa őket onnan.

– Hát, tudod…

Mélyről jövő száraz köhögés szakítja félbe a férfit, aki félrefordítja a fejét, megpróbál megszabadulni attól a valamitől, ami a tüdejében van, de nem tűnik elég erősnek ahhoz, hogy felemelkedjen a matracról.

Nell becsúsztatja az egyik kezét az apja háta alá, megdöbbenve érzi, hogy mennyire kiállnak a lapockái, mintha angyalszárnycsökevények lennének a kék pamutpizsamája alatt. Ahogy segít neki az oldalára fordulni, érzi a mellkasa vibrálását, ahogyan a betegség könyörtelen tempóban szétzúzza, és természetellenesnek tűnik számára, hogy itt van ez az ember, aki valaha arról volt híres, hogy ő ütötte a legnagyobbat az iskolai majálison a kalapácsos erőmérőn, és minden évben megszerezte neki a legnagyobb plüssmackót, és most mégis Nell emeli meg a testét a kórházi ágyon.

A köhögés csillapodik, és Nell visszafekteti az apját, akinek pergamenszáraz bőrrel fedett kulcscsontjai olyanok, mint a homokdűnék a sivatagban. Nell észreveszi bőrszínének változását, sárgás, mint a valaha fehér lepedő, amit évek óta nem selejteztek le.

– A munkában minden rendben? Meddig váratsz még azzal a Nobel-díjjal? – Ajkai megrándulnak gyenge utánzataként a mosolynak, mely korábban, nem is olyan régen, még beragyogta az arcát.

Nell a matrac alá gyűri az apját takaró lepedő elszabadult széleit. Folyton ezzel viccelődtek, mióta csak Nell megszerezte a fiziológiadiplomáját az Oxfordi Egyetemen. És most, tizenhét évvel később, amikor docensként az őssejtterápia lehetőségeit kutatja a UCL-en, még mindig viccesnek tartják. De Nell most először gondolkodik el azon, hogy talán nem is tréfa, hogy talán az apja – aki egész életében kétkezi munkát végzett, bútorokat készített fából, és aki soha nem szégyellte bevallani, hogy Nell pályája olyan számára, mintha nem is egy nyelvet beszélnének – valóban úgy gondolja, hogy egy napon ez bekövetkezik. És a gondolattól, hogy az apja ennyire bízik benne, hogy úgy hiszi, képes lenne ilyen nagy dolgokra, Nell tátongó ürességet érez a szívében.

– Dolgozom rajta. De venned kell egy új öltönyt a díjátadóra.

Hallja, hogy bár próbál könnyednek tűnni, a hangját mégis eltompítja az igazság.

Az apja becsukja a szemét, és álomba merül. Nell nézi őt, megsimogatja a kézfejét, vár, hátha felébred. Egy nővér megáll az ágy lábánál, együttérzőn mosolyog. Nell figyeli, ahogyan a nővér elolvassa az ágy végére függesztett kórlapot, odamegy az infúziós állványhoz, megnézi a rajta lógó morfiumos tasakot, és ellenőrzi az orvosi feljegyzéseket, mielőtt néhány számot pötyögne az ágy melletti monitorba. Még egyszer rámosolyog Nellre, majd odalép a következő pácienshez.

Nell némán ül az alvó apja mellett, figyeli, ahogyan emelkedik és süllyed a lesoványodott mellkasa. Az idő elveszti minden értelmét, mintha a világ összes órája megállt volna, és Nell nem tehet mást, csak vár. Körbeveszi a kórházi zaj: monitorok sípolnak, emberi hangok morajlanak; a kórteremben valahol mélyről jövő köhögés hallatszik.

– Megint alszik?

Nell megfordul, és meglátja a testvérét, Laurát, aki mögötte áll, és még mindig a munkahelyi egyenruháját viseli – tengerészkék nadrág, ugyanolyan tunika –, ami miatt könnyen össze lehetne téveszteni őt egy kórházi dolgozóval.

– Épp most volt itt a nővér, és állított valamit a morfiumon. Nem is tudom, talán növelte az adagot?

– Lehetséges. Ebben a stádiumban már csak arról szól minden, hogy ne legyenek fájdalmai.

Ebben a stádiumban. Nell tudja, hogy Laura már több száz alkalommal volt a szemtanúja ennek abban a bentlakásos otthonban, ahol ápolóként dolgozik, de Nell számára ez egy teljesen új szituáció, és nem hiszi, hogy meg tud szólalni anélkül, hogy a hangja el ne csuklana.

– Figyelj, nem akarlak sürgetni, de anya is szeretne egy kis időt kettesben tölteni apával, mielőtt véget érne a látogatási idő.

– Persze. Hol van?

– A kávézóban van Clare-rel. Clare kezd kicsit… – Laura elhallgat egy pillanatra, mintha keresné a szót, amivel őszintén és tapintatosan tudná leírni a nővérüket. – …türelmetlen lenni.

Nell az órájára pillant, majd vissza Laurára.

– Csak még egy perc.

Lát egy villanásnyi együttérzést vagy aggodalmat – maga sem tudja, mit – felfényleni a testvére szemében.

– Nem is tudom. Clare eléggé sürget.

Nell hezitál. Épp elégszer kellett már szembenéznie Clare noszogatásával ahhoz, hogy ne akarja Laurára róni a közvetítő szerepét.

– Megígérem, hogy nem tart soká. Aztán jövök anyáért. Még majdnem egy óra hátravan a látogatási időből.

Laura vesz egy mély lélegzetet, széles vállai kissé megemelkednek, majd ismét leereszkednek. Laura magas, erős testalkata annyira hasonlít az anyjukéhoz – és annyira különbözik Nell törékeny alkatától –, mintha az anyjukat és a testvéreit ugyanabból az anyagból gyúrták volna.

– Rendben, a Costában leszünk, a földszinten.

Nell bólint, és nézi, ahogyan a nővére kimegy a kórteremből. Elmereng azon, hogy hogyan lehetséges, hogy hét hónappal ezelőtt még úgy tűnt, hogy a szüleik egészségesek, most pedig az apja egy kórházi ágyon fekszik, míg az anyjának nehézséget okoz, hogy visszaemlékezzen az előző nap történtekre.

Visszafordul az apjához, tanulmányozza a sápadt vonásokat, a vékony arcot, amelyből mintha minden életerőt kiszívtak volna.

A férfi rákulcsolja ujjait Nell kezére, és kinyitja a szemét.

– Nell? Mit csinálsz itt? Nem a munkahelyeden kellene lenned?

Nell összeszorult torokkal nyel egyet. Megrázza a fejét, emlékezteti magát, hogy az apja feje a morfiumtól zavaros.

– Péntek este van. Vége a munkaidőnek.

A férfi ismét elbóbiskol, az ujjpercei alatti bőr összegyűrődik Nell ujjai között, az erek kidagadnak a kézfején, olyanok, mint sok-sok folyótorkolat. Amikor megint kinyitja a szemét, sosem látott arckifejezéssel néz Nellre: egyszerre sürgető és aggódó.

– Nell?

Elhallgat, és mintha a kórházban minden más is elnémult volna, mintha egy hangmérnök letekerte volna a hangerőt azért, hogy ő csak az apja nehéz légzését hallja. Nézi, ahogy lassan nyel egyet, lassan vesz egy mély levegőt, majd ismét kiereszti, csak szeme sarkának alig észrevehető rándulása árulkodik arról, hogy mekkora erőfeszítésébe kerül. Aztán visszafordul hozzá, a tekintetét rászegezi, és halk, pukkanó hang hallatszik, amikor az ajkait szólásra nyitja.

– Azt szeretném, hogy tudd, mindig szerettelek. Sosem szűntelek meg szeretni, egyetlen másodpercre sem. Ezt el kell hinned nekem. Tudnod kell, hogy mindig szerettelek, habár sohasem volt jogom hozzá, hogy szeresselek.

Ujjainak szorítása enyhül, szemhéja lassan lecsukódik, aludni készül.

Hideg borzongás fut végig Nell gerincén. – Ezt hogy érted?

Az apja ránéz, szeme már majdnem teljesen lecsukódik, mintha nem tudna fókuszálni, nem válaszol. Nell ráteszi a kezét az apja karjára, petyhüdt bőrt és kiálló csontot érez ott, ahol valaha hús és izom volt.

– Hogy érted, hogy sohasem volt jogod hozzá, hogy szeress?

A hangja mély, halk, de azért érzi, ahogy a mássalhangzói pattogása mögé belopózik a sürgetés.

– Apa, hallasz engem?

A szíve finoman kalapálni kezd, megsimogatja a férfi kézfejét, magában azért könyörög, hogy visszatérjen hozzá, még ha csak pár pillanatra is.

Az apja szeme teljesen csukva van, egy könnycsepp gördül le a halántékán, hogy aztán a füle árka nyelje el.

– Na, gyerünk, már ezer éve itt vagy.

Nyersen és váratlanul szakítják félbe őket, Nell megfordul, hogy láthassa Clare-t a háta mögött állni, csípőre tett kézzel, mint egy kidobóember egy szórakozóhely ajtajában. Nell észreveszi, hogy levágatta a haját a legutóbbi találkozásuk óta, bubifrizurája meghosszabbítja az állkapcsa vonalát, amelynek szigorúsága kihangsúlyozza ingerült arckifejezését.

– Anya most már szeretne egyedül lenni apával.

– Csak még egy perc. – Nell hangján érződik a pánik, és nem tudja, hogyan fékezze meg.

– Nem, anya most akar jönni. Csak beugrott a mosdóba, és aztán ide fog ülni apa mellé, egyedül. – Clare hangja határozott, és ez az a pillanat, amikor Nell rendszerint beletörődik a megváltoztathatatlanba, és odébbáll. De ma képtelen rá. Az apja homályos szavai ott visszahangoznak a fülében, és Nell tudja, hogy meg kell próbálnia beszélni vele, mielőtt elmegy, hogy megtudja, mit jelent, amit mondott.

– Kérlek, Clare. Csak néhány percet kérek.

Clare odapillant a kórterem ajtajára, és Nell követi a tekintetét az üres ajtónyílásig. A nővére visszafordul Nellhez, és a fejét csóválja.

– Az isten szerelmére, nem csak te akarsz időt tölteni vele. Ne legyél már ennyire önző!

Clare szavait éles, engesztelhetetlen szótagokká formálja a türelmetlenség.

Egy pillanatra patthelyzet alakul ki kettejük között, de aztán Nell meglátja az anyját, ahogy Laurába kapaszkodva belép a kórterembe. Még mindig magas, termetes, mégis úgy néz ki, mint aki összement, mintha a demencia valahogy nemcsak az emlékeitől fosztaná meg, hanem a teste egy részétől is, gyengébbnek, kisebbnek láttatva őt. Ahogyan az anyjuk feléjük halad, Nellt elönti az iránta érzett szeretet, olyannyira, hogy ki kell fújnia a levegőt, hogy maradjon hely az érzésnek a tüdejében. Még egyszer lopva az apjára néz, némán azt kívánva, hogy ébredjen fel, mielőtt még ki kell mennie, de a férfi arca mozdulatlan és kifürkészhetetlen, szeme csukva marad.

– A nővérek telefonálnak, ugye, ha… változás áll be? – Nem tudja rávenni magát, hogy hangosan kimondja, csak ostoba eufemizmusok töltik meg a helyet, ahol a legnagyobb félelmei lakoznak.

Clare bólint. – Persze. – A hangja kissé elhaló, mint egy hamis hang a zongorán, melyet éppen hangolnak.

– És valaki felhív engem is? Ha esetleg… itt akarok lenni. Akárhány óra is van, az éjszaka közepén is.

– Laura már mondta, hogy felhív.

Az anyjuk és Laura az ágyhoz érnek, Nell megfogja az anyja kezét, felemelkedik a székből, és segít az anyjának leülni.

– Jól vagy? Hozhatok neked valamit?

Az anyja arca megváltozik, mintha függöny ereszkedne a gondolatai elé. Megrázza a fejét.

– Nem, jól vagyok, szívem. Menj csak vissza Oxfordba. Nem szeretem, amikor sötétben vezetsz ilyen sokat.

Nell nem javítja ki, nem mutat rá, hogy már tizennégy éve nem Oxfordban él, hanem csupán egyórányi autóútra a szülei házától északra, a Temze túlpartján. Nem emlékezteti az anyját arra, hogy júniusi kora este van, az éjszaka még néhány óráig nem száll le. Ez egy gyorsan elsajátított folyamat eredménye, mostanra megtanult egy olyan világban kommunikálni az anyjával, amelyben egyszerre több idősík is létezhet ugyanabban a pillanatban. Pillantását az egyik szülőjéről a másikra vetve tudatosul benne, hogy egymással párhuzamosan veszíti el mindkettejüket, habár különböző módokon, beléhasít a felismerés, és arra készteti, hogy leguggoljon, és átkarolja az anyja vállát.

– Óvatosan fogok vezetni, megígérem. És nem megyek el addig, amíg itt vagy apánál. A kávézóban leszek Clare-rel és Laurával. Visszajövünk és hazakísérünk, amikor vége a látogatási időnek.

Az anyja a szájához emeli Nell kezét, és az ujjperceihez érinti az ajkait. Nell előrehajol, megcsókolja az apja homlokát, a fülébe suttogja, hogy szereti, és kimegy, még mielőtt az anyja meglátná a könnyeket a szemében.

A kórteremből kiérve az üvegen keresztül nézi, ahogyan az anyja fogja az apja kezét, majd látja, ahogyan az arcához nyomja. Az anyja és az apja. Annie és Bill. Ötvenkét év házasság. Nell el sem tudja képzelni, hogy el kell válniuk egymástól.

Zavarodottság és bánat hulláma söpör rajta végig, miközben az apja szavai járnak a fejében, mint egy játszótéri csúfolódás, amit nem lehet elhallgattatni. Tudnod kell, hogy mindig szerettelek, habár sohasem volt jogom hozzá, hogy szeresselek.

Egy utolsó pillantást vetve a szüleire a nővérszoba felé veszi az irányt, hogy megtudja, mikor jöhet vissza reggel; holnap, gondolja, olyan korán jön, amennyire csak tud, és megpróbálja kideríteni, mire gondolt az apja.

AKKOR

Annie erősen fogja Bill kezét, a várakozás szorítását érzi a mellkasában.

Velük szemben a szülésznő az asztalán levő papírokat lapozgatja, igazgatja a szemüvegét az orrnyergén, ahonnan az minduntalan lecsúszik. Az októberi napsütés beözönlik az ablakon, mintákat fest a padlóra a szalagfüggönyön keresztül, és Annie úgy érzi magát, mint egy gyerek, aki a bizonyítványa eredményét várja.

– Minden rendben van, Mrs. Hardy. A baba feje már leszállt, és minden úgy halad, ahogy kell. Úgy látom, teljesen problémamentes szülésre számíthat.

A szülésznő mosolyog, és Annie Billhez fordul, látja a szemében a büszkeséget és a megkönnyebbülést. Korábban mondta neki, hogy el tud jönni egyedül is, hogy ez is csak egy rutinvizsgálat. Már így is olyan sokszor kísérte el, nem akarta, hogy még többször kelljen elkéredzkednie a munkából. De Bill hallani sem akart erről. „Ne csacsiskodj. Nem mész egyedül. Naná, hogy veled megyek.”

– Ha meg kellene tippelnem, azt mondanám, hogy ha ez a baba 24 órán belül megszületne, akkor olyan három és fél kiló körül lenne, de ezt ne vegyék készpénznek. Szóval kisfiút vagy kislányt szeretnének?

Annie még a válaszon gondolkodik, amikor Bill válaszol:

– Mindegy. Csak az a lényeg, hogy egészséges legyen.

Megszorítja Annie kezét, és ő érzi a férje megnyugtató erejét. Ez is egy olyan dolog, amiben Bill nagyon jó, ez az egyik oka annak, hogy szereti. Hogy meg tudja adni neki azt, amire szüksége van – szeretetet, bátorítást, nevetést, biztonságot – anélkül, hogy kérnie kellene. Ez az egyik ok a sok közül, ami miatt tizenöt évvel ezelőtt feleségül ment hozzá. Sokat beszélgettek róla, mióta megtudták. Erről a meglepő csavarról az életükben, erről az új, váratlan kalandról, épp amikor már azt hitték, hogy az előttük álló út kiszámítható, átlagos. Amikor Annie elújságolta másoknak, hogy ismét várandós, látta az arcukon a meglepettséget, a zavarodottságot és a néma feltevést. Nem, akarta mondani nekik, nem terveztük. De ez nem jelenti azt, hogy ne örülnénk neki, ha már így hozta a sors. De nem mondott semmit, mert nem akarta, hogy úgy tűnjön, magyarázkodik, és a kérdést valójában soha senki nem tette fel.

Harmincnyolc éves. A lányai tizenegy és hétesztendősek. Nem akarja hallani senkitől, hogy az események ilyen alakulása nem szokványos, hogy az új kisbaba felboríthatja a családjuk egyensúlyát. Nem akarja hallani a figyelmeztetést, hogy egy harmadik gyerek nagy anyagi terhet fog róni rájuk – már így is épp elég alkalommal töltötték álmatlanul az éjszakát azon aggódva, hogy hogyan fognak kijönni a pénzükből. Viszont mindennél jobban szeretné, ha csak örülhetne a babának, ha csak a közelgő érkezését kellene ünnepelnie anélkül, hogy mások helyette is aggódnának.

– Ahogy mindig mondom a szülőknek, a legjobb baba az egészséges baba. Végső soron semmi más nem számít – a szülésznő helyeslően mosolyog rájuk. – És mit gondolnak a lányaik a közelgő változásról? Izgatottak, hogy ők lesznek a nagy testvérek?

Annie visszaemlékszik a hat hónappal ezelőtti alkalomra, amikor ő és Bill elmondták Clare-nek és Laurának, hogy még az idén lesz egy kisöccsük vagy kishúguk. Annie aggódott, hogy esetleg nyugtalanok lesznek, féltékenyek, sőt akár elutasítók is. Különösen Laura miatt aggódott: hét évig ő volt a család legkisebbje, és Annie attól tartott, hogy majd nem örül annak, hogy elveszti ezt a pozíciót. De mindkét lány őszintén izgatottnak tűnt. Egyedül Clare vonakodása okozott némi civódást, nem akart Laurával osztozkodni a szobán, de a kicsinek különszobára volt szüksége. Mivel azonban a költözés szóba sem jöhet, ezzel meg kell birkózniuk, és Annie biztos abban, hogy Clare idővel belenyugszik.

– Igen, segítenek nekem előkészíteni a pici szobáját. És határozott véleményük van a nevekkel kapcsolatban.

Bill felnevet.

– Nagyon határozott véleményük. Clare például a Fallon mellett kardoskodik, ha a baba lány lesz – nagy rajongója a Dinasztiának, minden részt megnéz, bár gondolom, ezt már kitalálta. De azt hiszem, inkább valami szokványosabbat fogunk választani.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon szép nevet fognak választani. Minden szempontból felkészültek a baba érkezésére.

A szülésznő feláll, Annie és Bill pedig követik őt.

– Adok önöknek egy időpontot a jövő hét elejére, de lehet, hogy nem lesz rá szükség, ha a bébi úgy dönt, hamarabb kibújik.

Annie mosolyog és bólint. Az izgatottság és az öröm érzésébe aggodalom vegyül. Nem amiatt, hogy mindent elölről kell kezdenie, a pelenkákkal és az éjszakai etetésekkel, babakocsikkal és játszóházakkal, bár sok barátja mondta neki, hogy egyáltalán nem irigylik tőle ezeket. Velük ellentétben Annie még várta is az anyaságnak ezt a részét. Most, hogy Clare és Laura már nagyobbak, és egész nap iskolában vannak, jó lesz, hogy megint van egy kisbaba a házban, amikor senki sincs otthon. Inkább az okoz neki megmagyarázhatatlan szorongást, hogy esetleg nem fog emlékezni, hogy hogyan csinálja. Hogy talán az első két alkalommal csak mázlista volt, de ezúttal nem lesz ennyire szerencsés. Tudja, hogy ez a félelme irracionális, de egy része azt kívánja, bárcsak ott tartanának már, hogy a kicsi megszületik, ők üdvözölhetik a család legifjabb tagját, és megkezdhetik az új életüket ötösben.

– Ha addig is bármi probléma adódna, csak hívjon. De nem hiszem, hogy gond lenne.

Kinyitja az ajtót, Annie és Bill pedig köszönetet mondanak neki, mielőtt kilépnek az ajtón a váróba, amely tele van a terhességük különböző szakaszaiban járó nőkkel. Annie érzékeli, hogy többségük legalább egy évtizeddel fiatalabbnak látszik nála.

– Hát, ez jól ment – Bill két kezével megfogja Annie nagy hasát, és közelebb hajol a pocakjához. – Most már csak arra várunk, hogy előbújj, kisember, amikor készen állsz rá.

Annie nevet, pír futja el az arcát, tudja, hogy a váróteremben ülő többi nő őket figyeli.

– Ne csacsiskodj! Nem hall téged.

– Honnan tudod? Lehet, hogy hall. Iparkodj, és bújj elő hamar – jó lenne már látni téged.

Annie oldalba böki Billt, belekarol. Amikor kilépnek a kórház dupla szárnyú ajtaján a csípős őszi hidegbe, és az autójuk felé tartanak, amit a parkoló távolabbi végében tettek le, Annie igyekszik az örömteli izgatottságára koncentrálni, és kizárni az aggályait. Tudja, hogy idősebb, mint a legtöbb várandós nő, tudja, hogy a barátai már túl vannak a kisbabás korszakon, de talán ez jó dolog. Talán olyasmit is meg tud majd adni ennek a babának, amit fiatalabb korában nem tudott: nagyobb türelmet, több tapasztalatot, nagyobb hálát az életének ezért a nem várt fejezetéért.

{1} Karinthy Frigyes fordítása