Ian Kershaw

EURÓPA
GLOBÁLIS TÖRTÉNETE
1950–2017

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Bevezetés  A bizonytalanság két korszaka Európában

1  Feszültség és megosztottság

A HIDEGHÁBORÚ HEVE

EGYÜTTÉLÉS A BOMBÁVAL: FÉLELEM VAGY FATALIZMUS?

2  Nyugat-Európa megalkotása

A KONSZOLIDÁLT DEMOKRÁCIA

KIVONULÁS A GYARMATOKRÓL

3  A satu

A SATU LAZÍTÁSA: A SZOVJETUNIÓ

A JUGOSZLÁV „ERETNEKSÉG”

AHOL SZORÍTOTT A SATU: A SZOVJET TÖMB

4  Jó idők

A „GAZDASÁGI CSODA”

A JÓLÉTI ÁLLAM

A FOGYASZTÓI TÁRSADALOM

AZ INTEGRÁCIÓ LÉPCSŐFOKAI

5  Kultúra a katasztrófa után

A MÚLT ÁRNYAI

A MÚLT FELHASZNÁLÁSA ÉS KIHASZNÁLÁSA

SZAKÍTÁS A MÚLTTAL

SZAKÍTÁS A MÚLT ÉRTÉKEIVEL

6  Kihívások

TILTAKOZÁS ÉS ERŐSZAK

A MÁSIK 1968

KELET-EURÓPAI FUTÓHOMOK

A SZOCIÁLDEMOKRÁCIA ELŐRETÖRÉSE NYUGAT-EURÓPÁBAN

7  A fordulat

GAZDASÁGI BAJOK

RECESSZIÓPOLITIKA

A DEMOKRÁCIA DIADALA

A HIDEGHÁBORÚ VISSZATÉRÉSE

8  A változás keleti szele

PERESZTROJKA

A VÁLTOZÁS LENDÜLETE

NYUGAT-EURÓPAI AGGODALMAK

9  A nép hatalma

A CSATLÓSOK DEZERTÁLNAK

GYORS ÚT A NÉMET ÚJRAEGYESÍTÉS FELÉ

A SZOVJETUNIÓ HOSSZÚ HALÁLTUSÁJA

ÚJ KORSZAK

10  Új kezdetek

ETNIKAI KONFLIKTUSOK

HIÚ REMÉNYEK

ESÉLY AZ EGYSÉGRE

LEHANGOLÓ KORMÁNYZÁS NYUGAT-EURÓPÁBAN

11  Globális veszélyek

A „HÁBORÚ A TERROR ELLEN”

A GLOBALIZÁCIÓ JANUS-ARCA

A GLOBALIZÁCIÓ POLITIKAI KIHÍVÁSAI

AZ EURÓPAI UNIÓ PRÓBATÉTELEI

A „PUTYIN-TÉNYEZŐ”

12  Válságévek

A KATASZTRÓFA ELHÁRÍTÁSA

A SZIGOR POLITIKÁJA

A MIGRÁCIÓS VÁLSÁG

TERRORFENYEGETETTSÉG

A PUTYINI AGRESSZIÓ

BREXIT

Utószó  A bizonytalanság új korszaka

Köszönetnyilvánítás

Válogatott bibliográfia

A képek forrásai

Képmelléklet

Térképek jegyzéke

Impresszum

Előszó

A pokolba és vissza előszavában azt írtam: az összes könyvem közül, valahányba csak belefogtam, az dolgoztatott meg a legkeményebben. Így is volt, egészen e mostani munkámig. Az Európa 1914-től 2017-ig tartó történetét feldolgozó vállalkozásom e második kötete még inkább próbára tett, a szerkesztés és az események interpretációja szempontjából egyaránt. Ennek jórészt az az oka, hogy földrészünk 1950 utáni története nem mutat egyetlen olyan, folyamatosan tetten érhető, markáns motívumot sem, mint amely az előző, az 1914-től 1945-ig tartó időszakot tárgyaló kötetet uralja, s amely oly nyilvánvalóan középponti jelentőségű volna, mint a világháború. A pokolba és vissza egy lineáris folyamatot követett, egy háborúba torkolló, majd abból kivezető eseménysort, amely azután ismét háborút, majd ismét békét hozott. Az európai történelem 1950 óta zajló szakaszát semmilyen egyszerű, lineáris fejlődés nem írja le adekvát módon. Ez inkább csavarok és fordulatok, hullámhegyek és hullámvölgyek históriája, tünékeny változásoké, a nagyszabású, és mind nagyobb átalakulásé. Európa 1950 óta hullámvasútpályán halad, amelynek során folyamatosan hol borzongás, hol ijedelem jut osztályrészéül. E könyv célkitűzése megmutatni, hogy ezeknek az évtizedeknek a során miként bukdácsolt a súlyos bizonytalanság egyik időszakából a másikba.

A hullámvasút-metafora nem tökéletes. A hullámvasút végül is, minden borzongásával és izgalmával együtt, kötött és önmagába visszatérő pályán halad, és egy ismert ponton áll meg. Ez a vidámparki képzettársítás talán túlságosan triviálisnak és frivolnak is tűnik Európa háború utáni történelmének komolyságához, súlyosságához, sőt gyakorta tragikusságához képest is. Igenis megragadja azonban egyenetlenségét, lélegzetelállító pillanatait, s azt a tapasztalatot, hogy irányíthatatlan erők sodorják, amelyek ezeknek az évtizedeknek a folyamán – noha különböző módokon – gyakorlatilag minden európaira hatással voltak.

Földrészünk e korszakbeli történetének komplexitása jelentős problémaként jelentkezik kötetünk „architektúrája” szempontjából. Ráadásul Európát több mint negyven éven át a vasfüggöny választotta ketté. Ezekben az évtizedekben Európa legfeljebb mint a közös kulturális identitás eszméje létezett (amelyet azonban vallási, nemzeti, etnikai és osztálykülönbségek tettek töredezetté). Két fele – Nyugat- és Kelet-Európa – önmagában is tisztán politikai konstrukció volt. A két félkontinens belső fejlődésének útjai ebben az időszakban olyannyira eltérőek, hogy lehetetlen bármiféle koherens módon egységbe foglalni azokat a kommunizmus 1989–1991 közti bukásáig. Jóllehet Kelet- és Nyugat-Európa ezután is mélységesen különböző maradt, a hirtelen felgyorsuló integráció és globalizáció – e kötet kulcstémája – utóbb már lehetővé teszi, hogy inkább együtt, mint külön kezeljük őket.

Egy ilyen átfogó mű jellege szükségessé teszi, hogy – mint A pokolba és vissza esetében is – nagymértékben támaszkodjam mások kutatásaira és publikációira – annál is inkább, mert sohasem vállalkoztam e korszak egyetlen aspektusának beható kutatására – ezt az sem pótolja, hogy átéltem. Amikor hozzáfogtam e könyv megírásához, valaki úgy vélte, könnyű dolgom lesz, hiszen az időszak egybeesik saját életem nagy részével. Ha azonban az ember átél egy korszakot, olyan emlékekre tesz szert, amelyek éppúgy lehetnek torzító hatásúak vagy pontatlanok, mint amennyire esetleg segítik a munkát. Néhány – csekély számú – helyen, lábjegyzetekben személyes emlékeimet is közlöm, a szövegből azonban kizártam ezeket. Nézetem szerint úgy helyes, ha az ember elkülöníti magánanekdotáit a történeti értékeléstől. Ha eltekintünk is az emlékezet megbízhatatlanságától, a napi történések jó része akkor is csupán rövid ideig tartó rezonanciát kelt. A nagy események fontosságának megfelelő értékeléséhez nemcsak részletes ismeretük szükséges, hanem bizonyos időtávlat is a megértésükhöz.

Ekképpen nélkülözhetetlenek voltak számomra mások tudományos munkái. Sok közülük szakmonográfia vagy tudós folyóiratokban publikált esszé volt. A pokolba és vissza előszavában számos, a 20. századi Európa történetét általában tárgyaló kitűnő munkát említettem, amelyeknek sorát immár Konrad Jarausch Out of Ashes című könyvével is kiegészíthetem. A század második felével kapcsolatos legmeghatározóbb forrásom Tony Judt A háború után című munkája volt. Timothy Garton Ash könyvei, amelyek briliáns módon egyesítik a legminőségibb zsurnalizmust a történelem korszerű szemléletével, felbecsülhetetlen értékűnek bizonyultak, különösen a Közép-Európával kapcsolatosak. Nagyon nagy segítségemre voltak német történészek – Heinrich August Winkler, Andreas Wirsching, Hartmut Kaelble, Andreas Rödder és Philipp Ther – könyvei. Ezeket felsorolom a válogatott bibliográfiában, más olyan művekkel együtt, amelyeket hasznosnak találtam, s amelyek egy óriási jéghegynek mindössze a csúcsát jelentik. Ahogyan az előző kötetben, itt sem alkalmazok végjegyzetutalásokat. A korábbiakhoz hasonlóan a bibliográfiában csillaggal jelöltem meg azokat a munkákat, amelyekből közvetlenül idézek.

Ugyancsak követem A pokolba és vissza megközelítésmódját. Ott is, itt is gondosan igyekeztem ábrázolni a kibontakozó történelem drámáját, olykor a bizonytalanságait, s ennek során néha beleszőttem az események korabeli megítélését is. Könyvemet tehát kronologikusan építettem fel, viszonylag rövid periódusokat taglaló fejezetekből, bennük tematikus alegységekkel. A rövid Bevezető felvázolja az interpretáció mikéntjét. Az első három fejezet a háború utáni első bizonytalan időszaktól indul, s a hidegháború feszültségektől terhes korszakán és a két szemben álló tömb kiépülésén át az 1960-as évek közepéig tartó periódust taglalja. A 4. és 5. fejezet a háború utáni gazdasági fellendülés bámulatos, hosszú korszakával és ennek társadalmi következményeivel foglalkozik, majd a kultúra kettéválásával – ami egyfelől a közelmúlt fájdalmas örökségét kívánta feldolgozni, másfelől egy új, modern és izgalmas légkört igyekezett létrehozni. A 6. fejezetben azt vizsgálom, hogy ez miképpen vezetett robbanáshoz, az 1960-as évek végi ifjúsági tiltakozó mozgalmakhoz, valamint azt, hogy a diáklázadások időszakából milyen változó kulturális és társadalmi értékek maradtak meg. A 7. fejezet egy döntő fontosságú évtizedre összpontosít: arra az alapvető változásra, amely az 1970-es években, illetve az 1980-as évek elején zajlott. Noha az 1980-as évekre a vasfüggönytől keletre már fenyegető problémák tornyosultak a kommunista államok vezetői fölé, a 8. fejezet azt a személyes szerepet nyomatékosítja, amelyet Mihail Gorbacsov játszott a szovjet dominancia szándékolatlan, ám végzetes aláásásával. A 9. fejezet viszont azt az alulról jövő, a változást előmozdító nyomást állítja reflektorfénybe, amely az 1989–1991-es „bársonyos forradalmak” hajtóereje volt. A 10. fejezet egyik fő témája, hogy milyen nehéz és gyakran kiábrándító volt a kelet-európai országok számára a pluralista demokráciára, illetve a kapitalista gazdasági rendre való áttérés – a másik, hogy etnikai háborúk során miként következett be Jugoszlávia katasztrofális összeomlása. A 11. fejezet azokat a változásokat elemzi, amelyek Európában a 2001-es, egyesült államokbeli terrortámadások nyomán következtek be – valamint az ezekre következő afganisztáni és iraki háborúkat. Végül, a 12. fejezetben azoknak a válságoknak a láncolatát vizsgálom, amelyek 2008 óta sújtják Európát, és kumulatív módon a kontinens súlyos, általános válságává állnak össze. Az Utószó a múlt felől Európa jövője felé fordul, egyaránt érintve a rövid távú kilátásokat és azokat a hosszabb távú nehézségeket, amelyekkel a földrész a bizonytalanság egy új korszakában szembesül majd.

A pokolba és vissza végkifejlete pozitív volt. Amikor 1945 és 1949 közt Európa talpra állt a két világháború katasztrófája után, jól látszott egy fényesebb jövő kijelölt útja – még ha az immár mindkét nagyhatalom által birtokolt atombomba gombafelhőjének árnyékában is. E könyvem befejezése már ambivalensebb – ami Európa távolabbi jövőjét illeti, bizonyosan.

A dolgok gyorsan változnak, s ugyanígy a historiográfia is. Eric Hobsbawm az 1990-es évek elején írott művében borúlátóan szemlélte a hosszú távú válságokat, amelyek a jövőben valószínűleg sújtani fogják Európát, és pesszimista következtetésében nyomatékkal mutatott rá a kapitalizmus destruktív erőire. A legtöbb elemző azonban sokkal optimistábban viszonyult az újabb európai történelemhez. A kontinens 20. századával foglalkozó, az ezredforduló táján született jeles tudományos művek közül jó néhány kifejezetten lelkes hangot üt meg. Mark Mazower úgy vélte, „a nemzetközi kilátások minden korábbinál békésebbeknek” tűnnek. Richard Vinen „az egészséges pénz korszakáról” beszélt. Harold James „a demokrácia és a kapitalizmus csaknem maradéktalan fölényéről” írt (még ha ezt a fölényt azzal jellemezte is, hogy [vele kapcsolatban] fokozódó kiábrándulás tapasztalható), a globalizációt pedig szinte teljesen pozitívan, „egy internacionális társadalom, kultúra és gazdaság újbóli létrejötteként” ítélte meg. A még fiatal 21. században bekövetkező fejlemények azonban kérdésessé tehetik az efféle verdikteket.

Tony Judt mértékadó műve, amelyet öt évvel az ezredforduló után fejezett be, ugyancsak nagyjából derűlátó végkicsengésű. „A nacionalizmus eljátszotta szerepét Európában”, hangzott ítélete. Könyvét e szavakkal zárja: „A 21. század még lehet Európa évszázada”. Tekintettel azonban a földrészünkön 2008 óta uralkodó zűrzavarra, a nacionalista és xenofób pártok számos országban tapasztalható felemelkedésére, a hosszú távú kihívásokra, melyekkel a kontinens szembesül, valamint arra, hogy Kína szemlátomást feltartóztathatatlanul világhatalmi pozícióra és befolyásra tesz szert, ezek igencsak kétséges feltételezések.

A rövid távú változások természetesen kiszámíthatatlanok. Európa jövője – amely továbbra is hullámvasúton halad – gyors egymásutánban járhat meg magasságokat és mélységeket. Jelenleg (2017 őszén) az előjelek kedvezőbbek, mint akár csak néhány hónappal korábban, ám a kristálygömb továbbra is homályos képet mutat. A hosszú távú folyamatok… nos, ez megint csak más téma. E téren a problémák, amelyekkel Európa (és a világ többi része) farkasszemet néz, riasztóak. Klímaváltozás, demográfia, energiaellátás, tömeges migráció, a multikulturalizmus szülte feszültségek, automatizáció, növekvő jövedelemkülönbségek, nemzetközi biztonság és fenyegető globális konfliktus: valamennyi súlyos kihívást jelent majd az előttünk álló évtizedekre. Nehéz megmondani, mennyire van felkészülve Európa ezeknek a problémáknak a kezelésére. Az, hogy ezekkel miként birkózunk meg, hogy miként alakítjuk a kontinens jövőjét, nem kizárólag, de jelentős mértékben magukon az európaiakon múlik. Veszélyes vizeken hajózva jobb, ha a konvoj hajói együtt maradnak, nem sodródnak el egymástól. Ez annyit jelent, hogy az egységnek, az együttműködésnek és a konszenzusnak azokra a szintjeire kell építkeznünk, amelyeket – legyenek ezek mégoly tökéletlenek – a háború óta fokozatosan megalkottunk. Ügyesen navigálva ki-ki áthaladhat a veszedelmes szorosokon, hogy biztonságosabb partokra jusson.

Saját korom történetének megírása óriási erőpróbát jelentett, ám roppant kifizetődőnek bizonyult. Mérhetetlenül többet tanultam, mint amennyit korábban tudtam azokról az eseményekről és folyamatokról, amelyek életem formálói voltak. Immár az eddigieknél jobban értem, hogy a kontinens, amelyen élek, miként jutott el a jelenbe. Számomra ez önmagában is gyümölcsözővé teszi ezt a vállalkozást. Ami pedig a jövőt illeti, azzal kapcsolatban a történész jövendölései sem megbízhatóbbak, mint bárki máséi.

IAN KERSHAW

Manchester, 2017 novembere

Bevezetés

A bizonytalanság két korszaka Európában

A történelemmel úgy vagyunk, mint a természettel, mint minden mélységes dologgal, legyen az múlt, jelenvaló vagy jövendő; komoly igyekvéssel minél mélyebbre behatolunk, annál bonyolultabb problémák kerülnek napvilágra.

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE:

Maximák és reflexiók (Gedő Simon fordítása)

Európa 1950-ben a történelem legszörnyűbb háborújának éveken át tartó rémálmából ébredezett. Fizikai sebei kontinensszerte ott éktelenkedtek még a lebombázott épületek romjain. A lelki és morális sebek gyógyulásához sokkal hosszabb idő kellett, mint a kis- és nagyvárosok újjáépítéséhez. A közelmúlt embertelensége Európát a következő évtizedekre is jócskán beárnyékolta. A világégés 1945-ös befejeződése óta fontos lépésekre került sor az új Európa megformálása érdekében. A háború azonban két igen súlyos örökséget is hagyott a közvetlenül utána következő időszak világára: Európa immár megosztott kontinenssé lett, amelyet a „vasfüggöny” választott ketté, az új korszak pedig már nukleáris éra volt, amelyben mindkét szuperhatalom rendelkezett tömegpusztító fegyverekkel.

Európa immár nem állt hadban. A nukleáris háború azonban, amely egyáltalán nem tűnt távoli eshetőségnek, mindenestől, alapjaiban veszélyeztette annak lehetőségét, hogy a kontinens mint civilizáció fennmaradjon. A nukleáris háború fenyegetése pedig, amely Damoklész kardjaként függött Európa felett, korántsem csak európai eseményeken múlott. A földrész ugyanis most már maradéktalanul ki volt szolgáltatva a nukleáris szuperhatalmak konfrontációjának. Európától távoli események – a koreai háború kitörése 1950-ben és a kubai rakétaválság 1962-ben – jelölték ki az európai hidegháború legveszélyesebb időszakának kezdetét és végét (azonban a ’80-as évek elején eljött a fokozott fenyegetettség egy második periódusa).

A háború utáni „baby-boom” gyermekei, akik beleszülettek ebbe az új korszakba, utóbb olyan dolgokat tapasztaltak, amilyeneket szüleik elképzelni sem tudtak volna. Megtapasztalták a politikai, gazdasági, társadalmi és kulturális változások békeidőben addig példátlan felgyorsulását. Keserves nélkülözés idején születtek, amely nagyrészt a háború közvetlen következménye volt. Gyakran ideiglenes hajlékokban éltek, mivel a lakhatási programok a kontinens nagy részén, különösen Közép- és Kelet-Európában egyelőre menekült és kibombázott családok millióinak feje fölé igyekeztek fedelet biztosítani. Gyakran még azok a megmaradt házak is siralmas állapotban voltak és javításra szorultak, amelyeket a háború megkímélt. A lakosság jelentős része kezdetleges közegészségügyi és higiéniai viszonyok közt élt. Általános volt az élelmiszer- és a ruhahiány. Csak gazdag családok rendelkeztek azokkal az alapvető háztartási berendezésekkel, amelyek megszabadították a nőket a házi robottól: alig akadt mosógép, hűtőszekrény, telefon, nem is szólva a gépkocsiról. Ekkoriban csak igen keveseknek volt televíziójuk.

A háború utáni baby-boom-generáció tagjainak javát az orvostudomány elképesztő fejlődése szolgálta életük során. Óriási mértékben segítette őket a jóléti állam létrejötte és szolgáltatásainak bővülése, amit a meredek ívű gazdasági növekedés tett lehetővé. Noha a vasfüggöny mögötti országokban az életszínvonal jócskán elmaradt a nyugat-európai mögött, a kommunista rendszerek átfogó jóléti és támogatási intézményeket működtettek (még ha ezek gyakorlatát rendszerint korrupció jellemezte is). Ez volt az első nagy fontosságú áttörés, amely olyan fokú szociális biztonságot nyújtott, amilyet korábban Európa egyik felében sem ismertek. Némely szempontokból, legalábbis Nyugat-Európában, a háború utáni tartós gazdasági fellendülés, az általa lehetővé tett szociális előrelépések és a fogyasztói habitus korai kivirágzása ugyancsak optimizmust keltett a jövőt illetően.

Az azóta végbement anyagi gyarapodás elképesztő. Az élelmiszereknek azt a hatalmas bőségét, amelyhez ma az átlagos szupermarketben Európa bármelyik országában hozzájuthatunk, 1950-ben vagy korábban bármikor egyszerűen elképzelhetetlennek találták volna. A mai családok elszörnyedve tekintenének egy fürdőszoba nélküli lakásra vagy egy udvari árnyékszékre (amelyen több család is osztozott). Az olyan kényelmi eszközök, amelyek valaha mindössze egy apró kisebbség számára voltak elérhetőek, ma a legköznapibb dolognak számítanak. A családok legtöbbje rendelkezik gépkocsival, nemritkán kettővel is. A hűtőszekrényt a lehető legtermészetesebbnek tekintjük. A külföldi utazás – amely az 1950-es években a jómódúak kiváltsága volt – ma milliók számára elérhető. Szinte minden otthonban van televízió. Az űrben keringő műholdak mára lehetővé teszik, hogy az emberek élőben figyelhessenek televíziós híradásokat vagy sporteseményeket a bolygó túloldaláról. A tévéműsor immár mobiltelefonon is nézhető, ami egészen a legutóbbi időkig elképzelhetetlen volt. Még pár évtizeddel ezelőtt is ahhoz, hogy külföldi utunkról hazatelefonáljunk, telefonfülkét vagy postahivatalt kellett keresnünk – ma a mobilok nemcsak akadálytalanná teszik az ilyen hívásokat vagy azonnali üzenetek küldését a világ bármely pontjára, hanem mint miniatűr számítógépek, szolgáltatások sorát is nyújtják. Segítségükkel többek közt folyamatosan hozzáférhetünk hírekhez, beszélhetünk több ezer kilométernyire lévő barátainkkal és rokonainkkal, sőt láthatjuk is őket eközben. Az egyre kisebb és egyre könnyebben hozzáférhető komputerek még röviddel ezelőtt is (nemhogy hetven éve) hihetetlen mértékben alakították át életünket.