Gisbert Greshake

Hallgatni a hívásra

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hören auf den Ruf und geistliches Unterscheiden Echter Verlag, Würzburg 2012

Fordította:
Bruncsák István

A fordítást az eredetivel egybevetette:
Görföl Balázs

Hungarian translation © Bruncsák István

ISBN 978-963-442-015-6

Jezsuita Kiadó, Budapest

1085 Budapest, Horánszky u. 20.

E-mail: info@jezsuitakiado.hu

Honlap: www.jezsuitakonyvek.hu

Felelős kiadó: Tábori Kálmán

Felelős szerkesztő: Szigeti László

Korrektor: Kállay Sarolta

Tördelés: Molnár Tamás

Borítótervezés: Meszleny Anna

Elektronikus verzió: Kiss András

ELŐSZÓ

Közel harminc éve jelent meg kis könyvem Megtenni Isten akaratát. Engedelmesség és lelki megkülönböztetés címmel.[1] Két kiadás után hamar elfogyott. Az utóbbi években gyakran kérdezték tőlem, hogy nem lehetne-e újra kiadni, mert különösen a lelki megkülönböztetésről mondottak és a megkülönböztetés kritériumait bemutató összeállítás hasznosnak bizonyult.

Jelen kiadvánnyal ennek a kérésnek teszek eleget, de kicsit másképp. Nem egyszerűen az egykori publikáció új kiadásáról van szó, hanem a téma új nézőpontból történő tárgyalásáról is. Korábban Isten akaratának teljesítésével, vagyis az engedelmességgel összefüggésben vizsgáltam a lelki megkülönböztetést, most pedig elsősorban az ember hivatása és Isten hívására adott válasza perspektívájából tárgyalom ugyanazt a kérdést.[2] Míg az engedelmesség tematikája háttérbe került, a megkülönböztetést és a megkülönböztetés kritériumait fejtegető magyarázatok nagyobb teret és hangsúlyt kaptak. így bár sokat merítettem a korábbi publikációkból, mégis új könyv született, s ezt szeretné az új cím is kifejezni.

Ha Isten, mint hisszük, valóban szól és beszél az emberhez, minden emberhez, akkor szavát, amennyiben komolyan vesszük, meg kell tudnunk különböztetni az emberi szavaktól és a saját magunk által létrehozott hangoktól is. Ehhez a megkülönböztetéshez szeretnék ebben az írásban lelki segítséget nyújtani.

Gisbert Greshake
2012. július 31.
Loyolai Szent Ignác ünnepén

ISTEN HÍVÁSA

Az ember keresi önmagát

Ki vagyok, ki akarok lenni? Mivé lehetek, mivé kell lennem? Végső soron senki nem térhet ki e kérdések elől. Hiszen mindannyian lépten-nyomon döntéseket hozunk, nagyokat és kicsiket egyaránt. s minden egyes döntésünk során felvetődik a kérdés: mi alapján döntök így vagy úgy, mit szeretnék elérni, mi a célja döntésemnek? Jóllehet sok döntésünk elsősorban gyakorlati jellegű, ha azonban fontos dologról van szó, mindig felvetődik önazonosságunk problémája is. Ha bizonyos foglalkozás, párkapcsolat, életstílus mellett döntök, valóban „önmagam” vagyok-e? Hű maradok-e magamhoz? Elérem-e általa azt a célt és tartalmat, melyet életemmel elérni szándékoztam vagy szándékozom? Egyszóval: sikerül-e az életem e döntésnek köszönhetően, megtalálom-e a boldogságot?

Önazonosságunk kérdése ma sokkal kiélezettebben vetődik fel, mint korábban. Évszázadokon, sőt évezredeken keresztül alapvetően eleve adott volt, hogy miben áll az ember életterve és életútja. A lakhely és a társadalmi környezet, a kulturális formálódás és a vallási beállítódás, a foglalkozás és a párkapcsolat többnyire nem az egyén saját döntési körébe tartozott. A személyes szabadság mozgástere igen szűk és korlátozott volt. Az ember életútja messzemenően előre kijelölt pályán haladt. Az utóbbi évtizedekben mindez gyökeresen megváltozott. Egyre határozottabban az újkor projektje, az egyedülálló szubjektum és semmire vissza nem vezethető szabadságának felfedezése, megvalósítása jutott érvényre. Az ember élettörténetének súlypontja elsősorban „az egyén döntésére és cselekvésére helyeződött át”[3] Az élet minden területén oly sok döntési lehetőség kínálkozik, mint korábban sohasem. E döntési lehetőségek azonban egyúttal döntéskényszerek is: szüntelenül lehetőségek tömkelegéből kell választanom. Élettörténetem következésképpen választásaim története. „Immár az egyénen múlik, hogy kerek egésszé áll-e össze az élete. Ha nem, akkor választásainak története élettöredék lesz csupán” – jegyzi meg helyesen Eva-Maria Faber.[4] Korunk embere ebben az értelemben – amint azt Jean-Paul Sartre nyomán számtalan szociológus megfogalmazta – „individualizálódásra ítéltetett” Az önmegvalósítást nem egyetlen, az élet minden területét átjáró és szilárd önazonosságot nyújtó alapdöntés határozza meg, hanem rendkívül eltérő, sőt, olykor egymásnak ellentmondó, s beláthatatlanul szerteágazó döntések és választások egész sora. „A saját élettörténetüket maguk alakító emberek ugyanis” – újfent Faber szavait idézve – „teljesen eltérő életvilágokban élnek, mivel a társadalom különböző, egymáshoz alig kapcsolódó területekre esik szét. A munka világa más, mint a család világa, olykor a szülőföld világától is teljesen eltér, s ehhez jönnek még a szabadidő különböző világai. Többféle, s eltérő igényekkel fellépő hovatartozás alakul ki ezáltal: az egyik közeg mást akar, mint a másik, s egyre kevesebb bennük a közös elem.”

Az esetek többségében ráadásul ezek a szerteágazó, s olykor belső ellentmondásoktól sem mentes döntések nem vezetnek szilárd önazonossághoz, a fenntartásokból adódóan ugyanis állandó rugalmasságnak vannak kitéve. A foglalkoztatás és a munka mai világa, a mindig új és más emberekkel, helyzetekkel és életformákkal való konfrontálódás, a széles körben elterjedt labilis párkapcsolatok arra ösztönöznek, hogy a rugalmasságot tekintsük alapopciónak, s ne a stabilitást.

Az ember csak akkor képes ebben a komplex helyzetben felelősen, s valóban személyesen alakítani életútját, ha erős, vagyis a számos döntési lehetőség és döntéskényszer integrálására képes belső középponttal rendelkezik, s a kétségtelenül nélkülözhetetlen rugalmasság dacára is képes döntéseit egy szilárd életforma felé irányozni. A régebbi korokkal ellentétben ugyanis már nem állnak rendelkezésre hagyományos, általánosan elfogadott (egyébként is korlátozott) irányelvek, melyek alapján eldönthetné valaki, hogyan alakítsa az életét.

A választási lehetőségek átláthatatlanságából adódó kihívásokkal szembesülve sokan, különösen a fiatalok között, nem tudnak mit kezdeni a szabadságukkal. Nem tudják, hogyan irányítsák az életüket és mihez igazodjanak, s attól tartanak, hogy elszalasztják az élet más dimenzióit, ha világosan és túl egyértelműen valamilyen „meghatározott dolog mellett” döntenek. Ezért gyakran „egyszerűen sodródnak az árral, külső irányításnak engednek vagy pedig választásaik csupán »pontszerűek«, az aktuális állapotuknak megfelelően születnek és bármikor revideálhatók”.[5] Kritikátlanul csatlakoznak csoportokhoz vagy mindig a kényelmesebb utat választják; esetleg a legharsányabb hanghoz igazodnak és a „szokásos” dolgokat teszik, azt, amit „az ember” amúgy tenni szokott. sokan társadalmunk legaktuálisabb csábításának engednek: keresd ezt, válaszd azt, ami leginkább kedvedre való, élményekkel kecsegtet, „wellness”-t ígér![6] Ismét mások embertársaik segítésében keresik a boldogságukat: szegényeket, betegeket, ápolásra szorulókat gondoznak, igazságosabb világért, a teremtett világ megóvásáért, békéért és szolidaritásért küzdenek. számtalan életterv és célelképzelés létezik tehát a tekintetben, hogy mi a sikeres, boldog élet, banális és nagyszerű, nemritkán a kettő között ingadozó elképzelések egyaránt. Mindegyik esetben kérdés azonban: a döntési lehetőségek és döntéskényszerek állandóan váltakozó forgatagában mi ad az életnek folytonosságot, s következésképp biztos identitást? Hogyan lehetek valóban „önmagam”? Hol találni valamiféle „garanciát”, vagy jobban mondva: szavahihető ígéretet, hogy sikerül az életem?

A szentíráson alapuló keresztény hit rövid és tömör válasza: az életem akkor sikerül, ha nem veszítem szem elől, hogy Isten senki mással össze nem téveszthető, egyedülálló lényként gondolt el, akart és hívott létre engem. személyesen az Ő színe előtt álló lényként tapasztalom tehát meg önmagamat, akit Ő hív, szolgálatába fogad és küldetéssel bíz meg. Ha a kihívásként jelentkező döntési opciók áradatában ez nem nyújt erős identitást, akkor semmi sem! Akkor vagyok és leszek tehát „önmagam”, ha követem Istentől kapott személyes hivatásomat. Döntéseim során arra kell figyelnem, hova szeretne Isten állítani, hol és hogyan bontakoztathatom ki és hasznosíthatom leginkább Istentől kapott adottságaimat, karizmámat, sajátos képességeimet. Ez a hitbeli válasz mélyen a szentírásban gyökerezik.

A hívás lényegéről

A szentírás első lapjain, az úgynevezett első teremtéstörténetben (Ter 1) az áll, hogy Isten mindent szavával hívott létre. Minden teremtett dolog tehát az isteni hívó szónak köszönheti létét, mely a semmiből teremtett létet hív elő. A semmiből való teremtés azonban nem egyszeri múltbeli történés, hiszen szava által Isten továbbra is létben tartja a teremtést és folyamatosan újat teremt a semmiből. A szentírás meghívástörténeteiben is ez tükröződik. E történetek elbeszélik, hogy istennek az emberhez intézett hívása mindig újra felhangzik, ráadásul a megszólítottak olyasmire kapnak meghívást, aminek a megvalósítására saját erejükből nem lennének képesek: önmaguktól sem „előidézni”, sem követni nem tudnák ezt a hívást. Csakis Isten szava hozza mozgásba és ösztönzi őket valami újszerűre. Tehát minden, az egész teremtett világ, Isten hívó szavának köszönhető! Csak az ember képes azonban szabad lényként válaszolni is a hívó szóra.

A Paradicsomkertről szóló történet ezt így beszéli el: Isten Ádámhoz fordul és megszólítja: „Hol vagy?” (Ter 3,8). Ádámot Isten színe elé szólítják, az Ő közvetlen jelenlétébe, hogy meghallja a szavát és feleljen neki. Isten hívása tehát választ vár a megszólítottól. Az emberi lét lényegében válaszadás, párbeszéd Istennel. Egyenesen a bibliai-keresztény emberkép ősténye ez. Nem önmagában zárt, kész lényként mutatja be az embert, hanem kapcsolati „történésként”, aki Isten szava és a rá adandó válasz által konstituálódik. Énem az által létezik, hogy Isten Te-ként szólít meg – „Te vagy az Én teremtényem!” –, az ember alapvető tette pedig abban áll, hogy Énje visszahajlik erre a Tere -„Te vagy az én Istenem!”

Szépen fejezi ki Luther Márton ezt a mély antropológiai igazságot: „Nos extra nos esse” – ami szabad fordításban annyit tesz, hogy „létünk alapja, teremtettségénél fogva, önmagán kívül található”. Más szóval: legmélyebb, valódi lényünk excentrikus. Akkor lelünk rá a valódi életre, identitásunkra és boldogságunkra, ha nem maradunk meg „önközpontúságunkban”, hanem önmagunkból kilépve kapcsolatot teremtünk, sőt – a minket meghatározó isteni szóra adott válaszként – kapcsolatként élünk.

Az említett hitbeli állítások azonban nem pusztán a hit „belső világára” érvényesek, hanem rálátást engednek általános emberi tapasztalatokra is, s innen kiindulva is plauzibilissé tehetők, legalábbis nagy vonalakban.

Már az újszülött sem jön valójában „világra”, és személyes érettségre sem jut el, ha „kívülről” nem fogadják el, nem mosolyognak rá, nem szólnak hozzá és nem bocsátkozhat bele ebbe a szerető elfogadásba. Kezdettől fogva világos tehát: nem saját képességeinek köszönhetően talál rá az ember valódi önmagára, hanem csak akkor, ha kapcsolatba lépnek vele, ő pedig kilép önmagából és bizalommal belemegy az előtte feltáruló kapcsolatba. Az emberi lét és az emberré válás helye így az első pillanattól fogva nem az önmagával fenntartott magányos kapcsolat, nem zárt kör, melyen belül az Én mindig csak önmagával áll szemben, s – önmaga keresése közben kétségbeesetten önmagára meredve – mindent és mindenkit megpróbál bevonni ebbe a körbe. Valódi emberi élet csak akkor lehetséges, ha figyelő hallgatásban és észlelésben az Én e fullasztó önmaga körüli keringését feltöri „egy külső instancia”, melynek az Én „odaadhatja” és akitől megújultan „visszakaphatja” önmagát. „Minden lét együtt-lét”, mondja tömören Paul Claudel.[7] Ez a személyek közötti „együttlét” azonban az egymásra figyelő hallgatásban és az egymásnak adott válaszban, a befogadásban és az odaadásban játszódik le.

Bár az emberi lét ezen alaptörvénye az élet különböző szakaszaiban eltérő formát ölt – a gyermeki-nem tudatos történés az élet kezdetén egészen más, mint a felnőttként kialakított tudatos és szabadon vállalt személyes kapcsolat –, a történés struktúrája mégis ugyanaz. A pszichoterapeuta Tobias Brocher szerint az ember úgy tehet szert önazonosságra, ha képes „odaadni magát a másiknak és elveszni benne, alapvetően ugyanis ez teszi lehetővé, hogy egyáltalán önmagára találhasson”.[8] Legjobban az érett szerelmi kapcsolatról olvasható ez le. Amikor két ember szereti egymást, mindketten szó szerint kilépnek önmagukból, lemondva önmagukról, életüket odaadva a másiknak azt mondják: „A tied vagyok!”, pontosabban: „Egymáséi vagyunk!” Aki szeret, nem önmagának él, nem önmagát keresi, nem csak a saját boldogságáról akar gondoskodni. Mindent a másiktól vár (a másik pedig tőle). A szerelem egyfajta csere: mindkét fél odaadja és a másiktól visszakapja önmagát. Mindkettejük számára a másik jelenti az életet, a boldogságot, a beteljesülést.

Az ilyen és a hasonló emberi tapasztalatokban az ember lényegének ősigazságából mutatkozik meg valami: jóllehet az ember egyedülálló és öncélú személy, s szabadságából és önállóságából fakadó méltósággal rendelkezik, személylétét mégis csak akkor valósítja meg, ha relációnak tekinti azt, vagyis ha életét másokra irányuló vagy innen fakadó kapcsolatként éli meg – ha a Szentírás szavával „elveszíti az életét, hogy megnyerje azt” (vö. Mt 10,39). Annál szabadabb és önállóbb, minél inkább – szabadon! – a másikra irányulva elszakad önmagától, odaadja önmagát és elfogadja az ebből fakadó kötöttségeket.

Ez alapján máris sejthető, mi a véleményünk a manapság számtalan hívő által is igen nagyra tartott „önmegvalósításról”.[9]

A kifejezés mindenekelőtt osztozik a divatszavak sorsában, vagyis rendkívül sokértelmű. Ha önmegvalósításon az értendő, hogy Isten „nevemen szólított”, s következésképp senki mással nem felcserélhető egyénként saját egyedi utamat kell járnom, akkor mély hitbeli igazságot fogalmaz meg: valóban saját, Isten által kijelölt, személyes utamat kell járnom és ezáltal megfelelnem Isten hívásának. A hogyan kérdése persze továbbra is nyitott. Azáltal valósítom-e ezt meg, hogy megmaradok önmagamnál és mindent bevonok önmagam keresésébe, vagy épp azáltal, hogy el-tekintek magamtól, nem magamra hallgatok, „elveszítem az életemet” (hogy megnyerjem azt)?

Jól szemlélteti e kettős lehetőséget a következő hasonlat: a fül önmegvalósítása abban áll, hogy a szervezet egészét szolgálja, vagyis kifelé irányulva a távolba fülel és észleli a valóság hangjait. A hallás a közeledő és találkozásra kész hangokra fülelő, önfeledt másra hallgatásban lesz egészen önmaga. Amikor ellenben önmagára irányul és kizárólag vagy túlnyomórészt csak önmagát hallja – mint például fülzúgás esetén –, akkor máris beteg; eltorzítja a külvilág hangját és így épp nem önmagát valósítja meg. Csak az „önfeledtségben” (biblikus szóhasználattal: „élete elveszítésével”) lesz önmaga („nyeri el az életet”).

Egy másik kép: ha valaki állandóan a lábára figyel és a lépéseire reflektál, valahányszor lép egyet, biztosan meginog és elbotlik. Aki ellenben az előtte álló célra szegezi tekintetét, nem pedig önmagára, magától értetődően halad előre. Mindez az Isten színe előtt a saját útját kereső emberre is érvényes. „Ahogy Jézus követőjének nem szabad azon aggódnia, hogy mit egyen, mit igyon és mibe öltözzön (Mt 6,31), éppoly szükségtelen énje vallásos kozmetikázásával is törődnie”,[10] semmi szükség rá, hogy közvetlenül saját Énjét célozza meg. A hőn áhított önmegvalósítást ugyanis éppen akkor éri el, ha képes (önközpontú) Énjét elengedni és az Istenhez, illetve az emberekhez, tehát a „másikhoz” fűződő kapcsolatában valóban „általánossá válni”.

A „másik” lehet a hozzám legközelebb álló, de a legtávolabbi is, az embertársi közösség vagy a a közösséget szolgáló gyakorlati feladatok. A kapcsolatteremtés tapasztalatból ismert sokféle lehetősége azonban végeredményben a legmélyebb alapra, Istenre mutat. Ugyanis bár a valódi emberi szeretet mindig önátadáshoz kapcsolódik, mégsem lehet egyetlen ember vagy feladat a teljes és feltétlen odaadás végső vonatkoztatási pontja. Egyetlen teremtett dolog sem „érdemli meg” és nem is „bírja el”, hogy az életemet, egzisztenciámat, szabadságomat, reményeimet és vágyaimat, mindent, ami vagyok és lenni akarok, feltétel nélkül rábízzam és tőle kapjam meg.

E megfigyelések és megfontolások fényében máris érthetővé válik az a bibliai alapmeggyőződés, mely szerint az ember élete Isten hívásán alapul, szabad rá alapoznia és e szerint is kell élnie: maradéktalanul csak Istenhez fűződő viszonyában lehet az ember léte reláció. személy-létét csak Istenből és Istenre irányulva nyerheti el véglegesen. Az ember csak olyan mértékben lehet szabad és önálló, amennyire teremtményként szabadon hallgat Isten hívására, átadja magát és elköteleződik neki.