A Hyperion bukásáról írták:

„Igazán lenyűgöző.”

Iain M. Banks

„A Hyperion folytatásában Simmons kristálytiszta, költői képzelőerővel szövi egybe komplex cselekményének megannyi szálát. Csak ajánlani tudom.”

Library Journal

„Simmons regényében egymásnak feszül jó és gonosz, az emberek és a gépek
vallása vetélkedik a hatalomért. Ám nagyszabású jellege dacára nagyon is emberi karaktereket vonultat fel, akiket az olvasó a szívébe fog zárni.”

Publisher’s Weekly

A Hyperionról írták:

„A Hyperion a létező legmodernebb sci-fi…

A magam részéről tudom, hogy ez a könyv lesz a mérce a jövő írónemzedéke előtt, ugyanúgy, ahogy a maga idejében Asimov Alapítvány-sorozata és LeGuin regénye, A sötétség balkeze állított új mértéket. Egy szóval, mérföldkő.”

Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine

„Dan Simmons zseniálisan teremtette meg a hétszáz évvel későbbi jövőt.

Horderejét és összetettségét tekintve Isaac Asimovval és James Blishsel vetekszik, sőt, talán még túl is szárnyalja őket.”

Washington Post

„Ötletek kifogyhatatlan tárháza… Az Alapítvány és a Dűne mellé állítható.”

New York Times

„Minden science-fiction gyűjteményben ott a helye… Kötelező olvasmány.”

Booklist

„Káprázatosan eredeti módon ötvözi a motívumokat és stílusokat.”

The Denver Post

„Simmons mesterien aknázza ki a SF-ben rejlő potenciált.”

Locus

„Egyike a leginkább szépirodalmi sci-fi regényeknek. A távoli jövő univerzumába emeli át a Canterbury meséket, egy olyan bolygóra, ami
John Keats költeményéről kapta a Hyperion nevet.”

Rocky Mountain News

Dan Simmons: The Fall of Hyperion

Copyright © 1990 by Dan Simmons

Hungarian translation © Huszár András, 2011

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Simmons: The Fall of Hyperion, The Hyperion Omnibus, The Fall of Hyperion, Gollanz, London, 2004

Fordította: Huszár András

ISBN: 978 963 598 133 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Grafikus: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

John Keatsnek

Kinek nevét az

örökkévalóságba írták

„Vajon játszhat Isten nagy jelentőséggel bíró játékot a saját teremtményével? Játszhat-e bármilyen teremtő, még ha korlátok közé van is szorítva, nagy jelentőségű játékot a saját teremtményével?”

– Norbert Wiener, Isten és Gólem Rt.

„Nem elképzelhető, hogy valamely felsőbb lények nagy gyönyörűséggel figyelik, amint gondolataink mozgás közben ösztönösen ugyan, de kecsesen öltik magukra véletlen sugallta formáikat? – miképp engem is elgyönyörködtet a menyét éber moccanatlansága, vagy ahogy az őz ijedtében hirtelen megmered? Ocsmány dolog ugyan egy utcai verekedés, mégis lenyűgöz az erő, mi megnyilvánul benne. Egy fensőbb lény talán éppígy tekint elmélkedéseinkre, jóllehet a balga gondolat tévútra fut, mégis van tán benne valami, amiben ő a nagy távolból gyönyörűségét leli. Ez a költészet lényege.”

– John Keats levele a fivéréhez

„A képzeletet Ádám álmához lehet hasonlítani – mikor felébredt, megtalálta, mit álmában látott.”[1]

– John Keats levele egy barátjához

ELSŐ RÉSZ

EGY

Aznap, amikor az armada elment a háborúba, az általunk ismert élet utolsó napján meghívást kaptam egy estélyre. Aznap este mindenhol estélyeket tartottak a Háló több mint százötven bolygóján, de ez volt az egyetlen estély, ami számított.

Az adatszférán keresztül elfogadtam a meghívást, meggyőződtem róla, hogy a legelegánsabb öltönyöm tiszta, szép kényelmesen letusoltam és megborotválkoztam, aprólékos gondossággal felöltöztem, és a meghívóchipben lévő, egyszeri utazásra feljogosító tárcsával a megadott időpontban áttávoltam Esperance-ról a Tau Ceti Centerre.

Este volt a TC^2-nek ezen a féltekéjén, és tompa, de élénk fény világította meg a Szarvas-park dimbes-dombos vidékét, a Kormányzati Központ szürke tornyait messze délen, a Tethys folyó partját szegélyező szomorúfüzeket és sugárzó páfránytüzeket, valamint a Kormányzati Palota fehér kolonnádjait. A vendégek ezresével érkeztek, de a biztonságiak egyenként fogadtak minket, összevetették a meghívókódunkat a DNS-mintánkkal, majd egy kecses kar- és kézmozdulattal mutatták, merre van a bár és a svédasztal.

– M. Joseph Severn? – kérdezte udvariasan a jegyszedő.

– Igen – hazudtam. Most így hívtak, de magamat nem ezzel azonosítottam.

– Gladstone vezérigazgató változatlanul látni szeretné önt később az este folyamán. Értesíteni fogják, amikor fogadni tudja.

– Pompás.

– Ha a vendégek számára elérhető frissítőkön és programokon túl is kívánna valamit, nincs más dolga, mint hangosan kimondani, mire vágyik, és a kiszolgáló személyzet elintézi, hogy a rendelkezésére bocsássa.

Bólintottam, mosolyogtam, és otthagytam a jegyszedőt. Még le sem ballagtam egy tucat lépcsőfokon, ő már a terminexemelvényről kiszálló újabb vendégek felé fordult.

Megálltam egy alacsony dombtetőn, ahonnan ráláttam a több száz holdnyi gondozott gyepen nyüzsgő vendégek ezreire; sokan közülük növényszobrok erdeiben barangoltak. A füves terület felett, ahol álltam, és amelynek szélesen hullámzó ívére már árnyékot vetettek a part menti fák, díszkertek húzódtak, azon túl pedig a Kormányzati Palota impozáns épülete emelkedett ki. Egy zenekar játszott a messzi udvaron, és a hangot rejtett hangszórók vezették el a Szarvas-park legtávolabbi csücskeibe. EMJ-k megszakítatlan sora szállt le csigavonalban egy magasan felettünk lévő távnyelőkapuból. Néhány másodpercig figyeltem, amint harsány ruhakölteményekbe öltözött utasaik kiszállnak a gyalogosok terminexéhez közeli platformon. Lenyűgözött, hogy mennyiféle légi járművet lehetett látni; az esti fények nem csupán a szokásos Vikkenek, Altzok és Sumatsók burkolatán csillantak meg, hanem levitációs uszályok rokokó fedélzetén és antik suhanók fémvázán is, amelyek már akkor is csodabogárnak számítottak, amikor a Régi Föld még létezett.

Lesétáltam a Tethys folyóhoz vezető hosszú, fokozatos lejtőn, elhaladva a kikötő mellett, ahol válogatott vízi járművek elképesztő mennyisége árasztotta utasait a szárazföldre. A Tethys volt az egyetlen egész Hálóra kiterjedő folyó, amely az állandó távnyelői által közrezárt szakaszokban kétszáznál is több bolygón és holdon hömpölygött, és a partján élők a Hegemónia leggazdagabb polgárai közé tartoztak. A folyón közlekedő járműveken ez meg is látszott: hatalmas, párkánycsipkés cirkálók, csupavitorla barkok és ötemeletes bárkák – közülük jó páron látszott, hogy felszerelték levitációs berendezéssel; csicsás, szemmel láthatóan saját, külön bejáratú távnyelővel ellátott lakóhajók; a Maui-Covenant óceánjairól importált kicsi úszó szigetek; sportos, Hidzsra előtti motorcsónakok és tengeralattjárók; kézzel faragott tengeri EMJ-k széles választéka a Reneszánsz Vektorról; és néhány modern világjáró jacht, amelynek körvonalát elrejtették a védőmezők összefüggő, fényvisszaverő tojásdad felületei.

A hajókról leszálló vendégek legalább olyan hivalkodók és káprázatosak voltak, mint járműveik: az egyedi stílusú öltözékek a Poulsen-kezelésektől szemlátomást mentes testekre húzott, Hidzsra előtti konzervatív estélyiktől a TC^2 e heti divatjának megfelelő luxuskollekcióiig terjedt, amiket a Háló leghíresebb génszobrászai által megformázott alakokra aggattak. Aztán továbbmentem, csak annyi időre megállva a hosszú asztalnál, hogy megpúpozzam a tányéromat roston sült marhahússal, salátával, égitintahal-filével, parvatii curryvel és frissen sütött kenyérrel.

Az este tompa fénye alkonyivá fakult, és feltűntek a csillagok, mire a kertek mellett találtam egy helyet, ahová leülhetek. A közeli város és a Kormányzati Központ kivilágítását lejjebb vették az armada ma esti megtekintéséhez, és a Tau Ceti Center éjszakai égboltja évszázadok óta nem volt ilyen tiszta.

Nem messze tőlem egy nő rám pillantott, és elmosolyodott.

– Biztosra veszem, hogy már találkoztunk valahol.

Visszamosolyogtam rá, biztosra véve, hogy nem találkoztunk. Nagyon vonzó hölgy volt, talán kétszer olyan idős, mint én, szabványidőben mérve az ötvenes évei végén járhatott, de a pénznek és a Poulsennek köszönhetően fiatalabbnak tűnt nálam a magam huszonhat évével. Olyan fehér volt a bőre, hogy szinte már átlátszott. Frizuráját fonott hajkölteményben tűzte fel. Mellei, amiket inkább fel-, mintsem elfedett a háncsruha, hibátlanok voltak, a szemei pedig kegyetlenek.

– Meglehet – válaszoltam –, habár nem tartom túl valószínűnek. A nevem Joseph Severn.

– Hát persze – mondta a nő. – Maga egy művész!

Nem voltam művész. Költő voltam… egyszer régen. De a Severn-identitás, amit a valódi személyiségem egy évvel ezelőtti halála és születése óta foglaltam el, azt állította: művész vagyok. Benne volt az aktámban a Mindenségnél.

– Csak eszembe jutott! – kacagott a hölgy. Hazudott. A méregdrága komlogimplantátumaival rácsatlakozott az adatszférára.

Nekem nem volt szükségem hozzáférésre… antik volta ellenére gyűlöltem ezt a botcsinálta, redundáns szót. Lelki szemeimet lehunyva már az adatszférába is kerültem, elslisszantam a Mindenség felületes sorompói mellett, a felszíni adatok hullámai alá buktam, és a nő fénylő hozzáférési köldökzsinórját követve a „védett” információáramlás sötét mélyére hatoltam.

– Engem Diana Philomelnek hívnak – mutatkozott be a nő. – A férjem a Sol Draconi Septem szektorok közti közlekedésért felelős vezetője.

Bólintottam, és kezet fogtam vele. Arról nem mondott semmit, hogy a férje a penészsúrolók szakszervezetének fő verőlegénye volt a Mennyország Kapuján, mielőtt a politikai kapcsolatai révén előléptették volna a Sol Draconira… sem arról, hogy Dianát régebben Dinee Teats néven ismerték mint bordélyházi szajhát és a Vízgyűjtő-puszta tüdőcsövi melósainak házrajáró hoszteszét… vagy hogy kétszer letartóztatták flashbackhasználatért, és a második alkalommal súlyosan megsebesítette a rehabilitációs otthon egyik orvosát… vagy hogy kilencévesen megmérgezte a féltestvérét, miután az megfenyegette, hogy megmondja a mostohaapjának, hogy egy Vízgyűjtőben élő bányásszal jár, akit úgy hívnak…

– Nagyon örvendek, M. Philomel – mondtam. Meleg keze volt. Egy pillanattal tovább szorongatta a kezem a kelleténél.

– Hát nem izgalmas? – lelkendezett.

– Micsoda?

Széles mozdulattal körbemutatott az éjszakán, az éppen felgyulladó parázsgömbökön, a kerteken és a tömegen.

– Ó, az estély, a háború, az egész – mondta.

Mosolyogtam, bólintottam, és megkóstoltam a rostélyost. Véresen készítették el, és egész finom volt, de érződött benne a lususi klónhúsok sós íze. A tintahal valódinak tűnt. Felszolgálók jártak körbe pezsgővel; elvettem egyet, és belekortyoltam. Gyatra volt. Minőségi bor, scotch és kávé: a három pótolhatatlan árucikk a Régi Föld halála óta.

– Mit gondol, szükség van erre a háborúra? – kérdeztem.

– Még jó hogy szükség van rá, az isten verje meg! – Diana Philomel szóra nyitotta a száját, de a férje válaszolt helyette. A hátunk mögül érkezett, és most leült mellénk arra a műfarönkre, amelynél elköltöttük a vacsoránkat. Nagydarab férfi volt, legalább fél méterrel magasabb nálam. Igaz, én meg alacsony vagyok. Emlékeim szerint egyszer gúnyosan versbe szedtem magam: „Mr. John Keats, a maga öt láb magasságával” – bár öt láb és egy hüvelyk vagyok, ami kicsit alacsonynak számított Napóleon és Wellington korában, amikor a férfiak átlagmagassága öt láb hat hüvelykre rúgott, és röhejesen alacsonynak most, hogy az átlagos gravitációjú bolygókról származó férfiak magassága hat lábtól indul, és majdnem eléri a hetet. Az izomzatom és a testalkatom nyilván megfelelt annak, hogy azt állíthassam, egy magas gravitációjú bolygóról jöttem, így mások szemében pusztán csak alacsony voltam. (Fentebbi gondolataimat azokkal a mértékegységekkel közlöm, amikben gondolkozom… a Hálóban történt újjászületésem óta lezajlott mentális változások közül messze a méterrendszerben gondolkodás a legnehezebb. Néha meg sem próbálom.)

– Miért van szükség a háborúra? – kérdeztem Hermund Philomelt, Diana férjét.

– Mert maguknak akarták a bajt, az isten verje meg őket! – morrant a nagydarab férfi. A fogcsikorgató és arcizomrángató típusba tartozott. Nyaka nagyjából egybenőtt a vállával, és bőr alatti szakálla szemmel láthatólag visszaverte a szőrtelenítő meg a kézi és a villanyborotva támadásait. Keze másfélszer akkora volt, mint az enyém, és sokkalta erősebb.

– Értem – feleltem.

– Az istenverte Számkivetettek maguknak akarták a bajt, az isten verje meg! – ismételte, kiemelvén a kedvemért érvelése lényegi pontjait. – Baszakodtak velünk a Bressián, most meg a… izé… hogyishívjákban…

– Hyperion-rendszerben – segítette ki a felesége végig a szemembe nézve.

– Ott – mondta férjura. – A Hyperion-rendszerben baszakodnak. Kikezdtek velünk, ezért nekünk most oda kell mennünk megmutatni, hogy a Hegemónia nem tűri az ilyesmit. Érti?

Emlékeim szerint kisfiúként John Clarke enfieldi iskolájába küldtek tanulni, ahol nem egy, ehhez a férfihoz hasonló korlátolt, tohonya tahóval találkoztam. Az érkezésemet követő első időszakban nem vettem róluk tudomást, vagy lefizettem őket, hogy ne bántsanak. Anyám halála után – azután, hogy megváltozott a világ – kis markomban köveket szorongatva vettem üldözőbe őket, és a földről feltápászkodva újra meg újra feléjük lendítettem az öklöm, még ha addigra már pépesre verték is az orrom, és kilazították ütéseikkel a fogaimat.

– Értem – mondtam halkan. Kiürült a tányérom. Felemeltem rossz pezsgőm maradékát, hogy koccintsak Diana Philomellel.

– Rajzoljon le! – kérte.

– Parancsol?

– Rajzoljon le, M. Severn! Maga művész.

– Festő vagyok – mondtam, és gyámoltalanul intettem üres kezemmel. – Attól tartok, nincs nálam íróvessző.

Diana Philomel a férje ingzsebébe nyúlt, és átnyújtott egy fényceruzát.

– Rajzoljon le! Kérem.

Lerajzoltam. A portré a levegőben öltött alakot kettőnk között, vonalak emelkedtek, hullottak le, és kanyarodtak vissza önmagukba, mint neonszálak egy drótszoborban. Kisebb nézősereg gyűlt körénk. Néhányan tapsoltak, amikor végeztem. A rajz nem sikerült rosszul. Elkapta a hölgy nyakának hosszúkás, érzéki ívét, magas hajfonatát, kiugró járomcsontját… sőt még a szemében felcsillanó halvány, ellentmondásos fényt is. Kihoztam magamból a legjobbat azok után, hogy az RNS-gyógyszerek és a leckék felkészítettek a személyiségre. A valódi Joseph Severn jobbat rajzolt volna ennél… jobban is rajzolt. Emlékszem, ahogy leskiccelt a halálos ágyamon.

M. Diana Philomelből sugárzott az elégedettség. M. Hermund Philomel csak morgott.

Kiáltás harsant.

– Itt vannak!

A tömeg zsibongott, levegő után kapkodott, és elcsendesedett. A parázsgömbök és kerti lámpák fénye egyre sötétebb lett, majd kialudt. Vendégek ezrei emelték tekintetüket az égre. Leradíroztam a rajzot, és visszadugtam a fényceruzát Hermund tunikájába.

– Az armada lesz az – közölte egy disztingvált, fekete HAD-egyenruhába öltözött idősebb férfi. Felemelte a poharát, hogy megmutasson valamit fiatal hölgypartnerének. – Most nyitották meg a kaput. Először a felderítőhajók fognak áthaladni, aztán az őket kísérő fáklyahajók.

A HAD katonai távnyelőjét nem lehetett látni onnan, ahol mi álltunk; valószínűleg még az űrből sem látszana belőle több egy négyszögletes zavarnál a csillagmezőben. A felderítők fúziós csóvái azonban tisztán látszottak – eleinte szentjánosbogarak vagy sugárzó ökörnyálak rajának tűntek, majd üstökösként szárnyaló rakétáknak, ahogy begyújtották fő hajtóműveiket, és szétszóródtak a Tau Ceti Center rendszerének ciszlunáris közlekedőterében. Újabb sóhaj szakadt fel egyöntetűen a társaságból, amint megjelentek az áttávolt fáklyahajók százszor hosszabb lángcsóvákkal, mint a felderítőké. A TC^2 éjszakai egét zenittől horizontig arany-vörös sávok szántották fel.

Valaki tapsolni kezdett, és a Kormányzati Palota Szarvas-parkjának tisztásain, gyepszőnyegén és díszkertjeiben pillanatok alatt lármás tapsvihar és rikoltozó ujjongás kerekedett, ahogy a milliárdosok, kormányhivatalnokok és bolygók százain lévő nemesi házak tagjainak jól öltözött tömege minden másról megfeledkezve kiélte több mint másfél évszázada szunnyadó sovinizmusát és háborús vérszomját.

Nem tapsoltam. A körülöttem lévők rám sem hederítettek, ahogy befejeztem a megkezdett pohárköszöntőt – most már nem Lady Philomelnek, hanem fajom szűnni nem akaró ostobaságának intézve –, és ledöntöttem a maradék pezsgőt. Ízetlen volt.

Odafent megérkeztek a rendszerbe a flottilla fontosabb hajói. Futólag érintve az adatszférát – aminek felszínét úgy felkavarták az információhullámok, hogy viharos tengerre emlékeztetett – megtudtam, hogy a HAD-űrarmada fő tengelyét száznál is több perdcsatahajó alkotta: leszorított indítóállásaikkal elhajított lándzsáknak kinéző matt fekete anyahajók; KVP-parancsnoki hajók: gyönyörűek és furcsák, akárha fekete kristálymeteorok volnának; hagymakupolás rombolók, amelyek túlnőtt fáklyahajókra emlékeztettek, merthogy azok is voltak; az űrflotta határait biztosító, inkább energiából, semmint anyagból álló őrjáratok, teljes tükröződésre állított masszív védőpajzsaikkal – ragyogó tükrökként adták vissza a Tau Cetit és a bolygót övező lángsugarak százainak képét; sebes cirkálók, amelyek cápákként cikáztak a lassúbb hajóosztályok között; vánszorgó csapatszállítók, amelyek fedélzetén több ezer HAD-tengerészgyalogos várakozott nullgravitációs kamrájában; valamint segédhajók tucatszám – fregattok, gyors vadászok; torpedóhordozók; fénysürgönyátjátszó előőrsök; illetve maguk a távnyelő UgróHajók: masszív dodekaéderek mesebeli antenna- és szondaerdővel.

A flotta körül, a közlekedésirányítók által betartatott biztos távolságban ott röpködtek a jachtok, napvitorlások és rendszeren belüli magánűrhajók, vitorláikon megcsillant a napfény, visszatükröződött róluk a dicső armada.

A vendégek a Kormányzati Palota parkjában ujjongtak és tapsoltak. A HAD feketéjét viselő úriember némán pityergett. A közelből rejtett kamerák és széles sávú képezőgépek közvetítették a pillanatot a Háló összes bolygójának és – fénysürgönnyel – a Hálón kívüli bolygók tucatjainak.

A fejemet csóváltam, és ülve maradtam.

– M. Severn? – Egy biztonsági őr állt felettem.

– Igen?

A nő az elnöki rezidencia felé biccentett.

– Gladstone vezérigazgató asszony fogadja önt.

KETTŐ

Minden konfliktusokkal és veszélyekkel terhelt korszak ki szokott termelni egy csakis arra a korszakra termett vezetőt, egy politikai óriást, aki nélkül utólag visszatekintve, amikor megíratik a története, elképzelhetetlen az a bizonyos időszak. Meina Gladstone pontosan ilyen vezetője volt végnapjainknak, noha akkor még álmában sem gondolta volna senki, hogy végül nem marad más, aki megírja Gladstone és korának igaz történetét, csak én.

Gladstone-t olyan gyakran hasonlították Abraham Lincoln jól ismert alakjához, hogy amikor végre bevezettek hozzá aznap este az armada estélyén, félig-meddig meglepődtem, hogy nem fekete szalonkabátban és cilinderben fogadott. A szenátus vezérigazgatója és a százharmincmilliárd embert szolgáló kormány elnöke szürke puha gyapjúkosztümöt, nadrágot és tunikát viselt, amelynek szegélyét és kézelőjét egészen halvány vörös zsinór díszítette. Nem úgy nézett ki, mint Abraham Lincoln… és nem is úgy, mint Alvarez-Temp, az ókor második olyan hőse, akit a leggyakrabban emlegetett fel a sajtó a hasonmásaként. Arra gondoltam, úgy néz ki, mint egy idős hölgy.

Meina Gladstone magas volt, és vékony, ám arckifejezése inkább egy sasra, sem pedig Lincolnra emlékeztetett horgas orrával, éles járomcsontjával, széles, érzéki szájával és vékony ajkaival, valamint tépetten levágott ősz hajával, ami tényleges tollazatra hasonlított. Ám véleményem szerint Meina Gladstone megjelenésének legemlékezetesebb részlete a szeme volt: a nagy, barna, végtelenül szomorú szempár.

Nem voltunk egyedül. Egy hosszú, diszkréten megvilágított szobába vezettek, amit fából épült, sok száz nyomtatott könyvet tartó polcok szegélyeztek. Egy ablakot szimuláló hosszúkás holoképernyőből a kertekre nyílt kilátás. A szobában megbeszélés folyt, amit éppen érkezésemkor rekesztettek be, és egy tucatnyi férfi és nő állt vagy ült hevenyészett félkörben, Gladstone asztalával a karéjban. A vezérigazgató testsúlyát a bútoron nyugtatva, karba font kézzel lezserül az asztalának támaszkodott. Felpillantott, ahogy beléptem.

– M. Severn?

– Igen.

– Köszönöm, hogy eljött. – Hangja ismerős volt a Mindenségben folytatott ezernyi vitából; a kortól érdesebben csengett, de hangszíne most is selymes volt, akár egy márkás ital. Híres volt az akcentusáról – a hajszálpontos szintaxist a Hidzsra előtti angol már-már elfeledett hanglejtésével vegyítette, amit a jelek szerint most már csak szülőföldje, a Patawpha deltavidékén beszéltek. – Uraim és hölgyeim, hadd mutassam be M. Joseph Severnt!

A társaságból többen biccentettek – szemlátomást fogalmuk sem volt, mit keresek itt. Gladstone nem mutatta be a többieket, ám az adatszférával érintkezve megtudtam, ki kicsoda: három kormánytag, köztük a védelmi miniszter; a HAD két vezérkari főnöke; Gladstone két titkára; négy szenátor, köztük a befolyásos Kolcsev szenátor; valamint egy Albedo néven ismert InforMag-tanácsos hologramja.

– M. Severnt azért hívtuk meg ide, hogy egy művész szemszögével járuljon hozzá a megbeszélésekhez – magyarázta Gladstone vezérigazgató.

Morpurgo HAD gyalogsági tábornok felhorkantott.

– Egy művész szemszögével? Minden tisztelettel, vezérigazgató asszony, de mi az ördögöt akar ez jelenteni?

Gladstone elmosolyodott. Ahelyett, hogy válaszolt volna a tábornoknak, visszafordult hozzám.

– Mit gondol az armada átvonulásáról, M. Severn?

– Szép – feleltem.

Morpurgo ismét nemtetszésének adott hangot.

– Szép? Az űrbéli tűzerők legnagyobb szabású csapatösszevonásának lehet szemtanúja a galaxis történetében, és annyit mond rá: szép? – Egy másik katona felé fordult, és a fejét csóválta.

Gladstone mosolya meg sem rezdült.

– És a háborúról? – kérdezte tőlem. – Van arról valami véleménye, hogy megkíséreljük megmenteni a Hyperiont a Számkivetett barbároktól?

– Ostobaság – válaszoltam.

A teremben síri csend támadt. A Mindenség épp aktuális valós idejű közvélemény-kutatásai szerint Gladstone döntése, mely szerint a küzdelmet választotta a Hyperion gyarmatbolygó feladása helyett, 98 százalékos támogatást élvezett. Gladstone politikusi jövője a konfliktus pozitív végkimenetelétől függött. A teremben lévő emberek kulcsszerepet játszottak az irányelvek megfogalmazásában, az invázió melletti döntés meghozatalában és a logisztikai teendők kivitelezésében. Hosszúra nyúlt a csend.

– Miért ostobaság? – kérdezte halkan Gladstone.

Legyintettem a jobb kezemmel.

– A Hegemónia a hétszáz évvel ezelőtti megalapítása óta nem háborúzott – feleltem. – Botorság ily módon próbára tenni az alapszintű stabilitását.

– Még hogy nem háborúzott! – kiáltotta Morpurgo tábornok. Hatalmas kezével megszorította a térdét. – Mi a fészkes fenének nevezi akkor a Glennon-Height-felkelést?

– Felkelésnek – feleltem. – Lázadásnak. Rendőri fellépésnek.

Kolcsev szenátor kivillantotta fogsorát, de mosolyában nyoma sem volt jókedvnek. A Lususról származott, és izomzata szinte átvette a férfi helyét.

– A flotta bevetése – mondta –, félmillió halálos áldozat, a HAD két hadosztálya több mint egy évig állóháborúban. Ezt nevezem én rendőri fellépésnek, fiam!

Nem reagáltam semmit.

Leigh Hunt, egy idősebb, tüdőbajos kinézetű férfi, akiről úgy tartották, hogy Gladstone legbizalmasabb tanácsadója, megköszörülte a torkát.

– Pedig érdekes, amit M. Severn mond. Miben látja különbözőnek ezt a… öhm… konfliktust és a Glennon-Height-háborút, uram?

– Glennon-Height a HAD hajdani tisztje volt – válaszoltam, bár tisztában voltam vele, hogy ezzel nem mondok újat. – A Számkivetettekről évszázadok óta nem tudjuk, hányan vannak. A lázadók seregéről pontos információkkal rendelkeztünk, könnyen fel lehetett becsülni az ütőerejüket; a Számkivetett-rajok a Hidzsra óta a Hálón kívül élnek. Glennon-Height a Protektorátuson belül maradt, és olyan bolygókat fosztogatott, amelyek a Hálótól csupán két hónapos időcsúszásra voltak; a Hyperiont három év választja el a Parvatitól, a Háló legközelebbi állomáshelyétől.

– Azt hiszi, mindezt nem gondoltuk végig? – kérdezte Morpurgo tábornok. – Na és a bressiai csata? Ott már megütköztünk a Számkivetettekkel. Az nem… felkelés volt.

– Csendet, ha kérhetném – szólalt meg Leigh Hunt. – Folytassa, M. Severn!

Megint vállat vontam.

– A fő különbség, hogy ezúttal a Hyperionnal van dolgunk – mondtam.

Richeau szenátor, az egyik nő a jelenlévők közül úgy bólintott, mintha teljes egészében kifejtettem volna a véleményem.

– Fél a Shrike-tól – mondta. – Ön a Végső Engesztelés Egyházának híve?

– Nem – feleltem. – Nem tartozom a Shrike-szektához.

– Akkor meg micsoda maga? – követelt választ Morpurgo.

– Művész – hazudtam.

Leigh Hunt mosolyogva Gladstone-hoz fordult.

– Belátom, szükségünk volt erre a kijózanító nézőpontra, vezérigazgató asszony – mondta az ablak és a még mindig tapsoló tömeg holofelvételei felé intve –, ám noha művész barátunk szükséges kérdéseket vetett fel, már alaposan megvizsgáltuk és mérlegeltük az összeset.

Kolcsev szenátor a torkát köszörülte.

– Nem szívesen hozok fel olyasmit, ami ugyan nyilvánvaló, de úgy tűnik, mind igyekszünk tudomást sem venni róla, viszont… átesett ez az… úriember… a biztonsági ellenőrzésen, ami ahhoz kell, hogy részt vehessen egy effajta ülésen?

Gladstone bólintott, és ott bujkált a szája sarkában a mosoly, amit annyi karikaturista próbált már megragadni.

– M. Severn a Művészeti Minisztérium megbízásából érkezett, hogy egy rajzokból álló sorozatot készítsen rólam a következő napokban vagy hetekben. Ha jól tudom, az az elképzelés, hogy ezek a rajzok történelmi jelentőségűek lesznek, és egy későbbi hivatalos portré alapjául szolgálhatnak. Mindenesetre M. Severn T-szintű arany biztonsági fokozatot kapott, és nyíltan beszélhetünk előtte. Emellett értékelem a szókimondását is. Érkezése talán azt hivatott sugallni, hogy a megbeszélésünk a végére ért. Holnap reggel 8:00-kor találkozunk a válságteremben, közvetlen mielőtt a flotta átlépne a Hyperion térségébe.

A jelenlévők ennek hallatán azonnal szétszéledtek. Morpurgo tábornok távozás közben rám mordult. Kolcsev némileg kíváncsian megbámult, ahogy elhaladt mellettem. Albedo tanácsos egész egyszerűen eltűnt a semmibe. Gladstone-on és rajtam kívül csak Leigh Hunt maradt a teremben. A férfi kényelembe helyezte magát: átvetette az egyik lábát a felbecsülhetetlen értékű, Hidzsra előtti fotel karfáján, amiben ült.

– Foglaljon helyet! – intett Hunt.

A vezérigazgatóra lestem. Mostanra elhelyezkedett hatalmas íróasztala mögött, és bólintott. Leültem Morpurgo tábornok egyenes háttámlájú székére.

– Tényleg úgy véli, hogy a Hyperion megvédése ostobaság? – szólalt meg Gladstone.

– Igen.

Gladstone piramist formált ujjaiból, és hozzáérintette az alsó ajkához. A háta mögötti ablakból rálátásom nyílt a némán zsibongva tovább folyó armadaünneplő estélyre.

– Ha még abban reménykedik, hogy újra egyesülhet a… hm… hasonmásával – mondta –, akkor önnek is az állna érdekében, hogy végrehajtsuk a hyperioni hadjáratot.

Nem válaszoltam semmit. Az ablakból eltolódott a kilátás a fúziós csóvák fényében úszó éjszakai égbolt felé.

– Magával hozta a rajzeszközeit? – kérdezte Gladstone.

Elővettem a ceruzát és a kis rajzfüzetet, amiről azt mondtam Diana Philomelnek, hogy nincs nálam.

– Rajzoljon, amíg beszélgetünk! – kérte Meina Gladstone.

Nekiálltam leskiccelni, nagy vonalakban felvázolni ellazult, szinte görnyedt testtartását, aztán az arcvonásain kezdtem dolgozni. A szemei nagyon izgattak.

Tudat alatt éreztem, hogy Leigh Hunt meredten bámul.

– Joseph Severn – mondta. – Érdekes névválasztás.

Gyors, erőteljes vonalakkal érzékeltettem Gladstone magas homlokát és hangsúlyos orrát.

– Tudja, miért olyan bizalmatlanok az emberek a kibridekkel? – kérdezte Hunt.

– Igen – feleltem. – Frankenstein szörnyetegének szindrómája. Rettegnek minden olyan emberszabásútól, ami nem teljesen emberi. Felteszem, ez a valódi oka, hogy betiltották az androidokat.

– Aha – értett egyet Hunt. – De a kibridek teljesen emberiek, nem?

– Genetikailag azok – mondtam. Azon kaptam magam, hogy az anyámra gondolok: visszaemlékszem, hányszor olvastam fel neki a betegsége alatt. Öcsémre, Tomra gondoltam. – Viszont egyúttal a Mag részét is képezik, ezáltal pedig vonatkozik rájuk a „nem teljesen emberi” definíciója.

– Ön is része a Magnak? – kérdezte Meina Gladstone, szembefordulva velem. Új vázlatba fogtam.

– Nem igazán – válaszoltam. – Szabadon közlekedhetek azokban a régiókban, ahová beengednek, de inkább ahhoz tudnám hasonlítani, mint amikor valaki rákapcsolódik az adatszférára, szemben egy valódi Mag-személyiség képességeivel. – Arca izgalmasabb volt háromnegyedes profilból, szeme azonban erősebb hatást keltett, ha pont szemben állt. A szeme sarkából szétágazó ráncok szövevényét vettem kezelésbe. Meina Gladstone láthatóan soha nem vett igénybe Poulsen-kezeléseket.

– Ha el lehetne titkolni dolgokat a Mag elől – mondta Gladstone –, oktalanság volna hagyni, hogy szabad bejárása legyen a kormány tanácskozásaira. Így viszont… – Az ölébe ejtette a kezét, és felállt. Lapoztam.

– Az a helyzet – folytatta Gladstone –, hogy olyan információk birtokában van, amelyekre igényt tartok. Igaz, hogy képes olvasni a hasonmása, az első visszanyert személyiség gondolataiban?

– Nem – feleltem. Nehéz volt hűen visszaadni a szája csücskében lévő ráncok és izmok bonyolult összjátékát. Vázlatosan megpróbáltam, majd áttértem a markáns állra, és beárnyékoltam az alsó ajka alatti területet.

Hunt összevonta a szemöldökét, és a vezérigazgatóra pislantott. M. Gladstone újfent egymásnak támasztotta az ujjbegyeit.

– Magyarázza meg! – mondta.

Felpillantottam a rajzról.

– Álmodom – válaszoltam. – Az álmaim témái egybevágni látszanak az előző Keats-személyiség implantját hordozó illető körül zajló eseményekkel.

– Egy bizonyos Brawne Lamia nevű nőre gondol – mondta Leigh Hunt.

– Igen.

Gladstone bólintott.

– Szóval, az eredeti Keats-személyiség, akiről mindenki úgy tudta, hogy meggyilkolták a Lususon, életben van?

Haboztam.

– A személyiség… ő… még öntudatánál van – mondtam. – Tudják, hogy az elsődleges személyiségszubsztrátumot valaki, feltehetően maga a kibrid, kiemelte a Magból, és beültette egy Schrön-hurkot tartalmazó biosöntbe, amit M. Lamia hordoz.

– Igen, igen – vágott közbe Leigh Hunt. – De tény, hogy kapcsolatban áll a Keats-személyiséggel, illetve rajta keresztül a zarándokokkal is.

Gyors, sötét vonalakkal hátteret vittem fel a papírra, hogy mélységet adjak Gladstone skiccének.

– Nem állok vele tényleges kapcsolatban – magyaráztam. – Álmokat álmodom a Hyperionról, amelyekről a fénysürgönykapcsolatuk megerősítette, hogy valós idejű eseményekkel esnek egybe. Nem tudok kommunikálni a passzív Keats-személyiséggel, sem a gazdatestével vagy a többi zarándokkal.

Gladstone vezérigazgató meglepetten pislogott.

– Honnan tud a fénysürgönykapcsolatról?

– A Konzul beszélt a többi zarándoknak arról, hogy a komlogja üzeneteket képes továbbítani a hajóján lévő fénysürgönyadón keresztül. Közvetlenül azelőtt mondta el nekik, hogy leereszkedtek a völgybe.

Gladstone hangszínéből hallani lehetett, hogy mielőtt politikai pályára lépett volna, évekig ügyvédként praktizált.

– És hogyan reagáltak a többiek a Konzul meglepő kijelentésére?

Visszatettem a zsebembe a ceruzát.

– Tudták, hogy kém férkőzött közéjük – válaszoltam. – Ön mondta el mindegyiküknek.

Gladstone vetett egy pillantást a tanácsadójára. Hunt arckifejezéséből semmit nem lehetett kiolvasni.

– Ha összeköttetésben áll velük – szólalt meg Gladstone –, biztos tudja, hogy nem érkezett újabb üzenet, amióta elhagyták a Kronosz-erődöt, hogy levonuljanak az Időkriptákhoz.

Megráztam a fejem.

– A tegnap esti álom akkor ért véget, amikor a völgy közelébe értek.

Meina Gladstone felállt, az ablakhoz vonult, és felemelte a kezét, mire a kép elsötétedett.

– Vagyis nem tudja, hogy életben van-e még bármelyikük is?

– Nem.

– Hogy álltak, amikor utoljára… álmodott róluk?

Hunt minden eddiginél feszültebben figyelt. Meina Gladstone a sötét képernyőt bámulta, háttal mindkettőnknek.

– Mindegyik zarándok életben volt – feleltem –, Het Masteen, a Fa Igaz Hangja esetleges kivételével.

– Meghalt? – kérdezte Hunt.

– Két nappal korábban eltűnt a szélvagonról a Fűtenger felett, mindössze órákkal azután, hogy a Számkivetett-felderítők megsemmisítették az Yggdrasill bárkafát. Ám nem sokkal azelőtt, hogy a zarándokok leereszkedtek volna a Kronosz-erődből, észrevettek egy csuhába burkolózó figurát, amint a sivatagon átkelve a Kripták felé halad.

– Het Masteen? – kérdezte Gladstone.

Széttártam a kezem.

– Szerintük ő volt. Nem voltak biztosak benne.

– Meséljen a többiekről! – nógatott a vezérigazgató.

Nagy levegőt vettem. Az álmokból tudtam, hogy Gladstone legalább két zarándokot ismert a Shrike-hoz igyekvő utolsó csoportból; Brawne Lamia apja együtt dolgozott vele szenátorként, a Hegemóniai Konzul pedig Gladstone személyes képviselőjeként tárgyalt titokban a Számkivetettekkel.

– Hoyt atya komoly kínokat áll ki – mondtam. – Elmesélte a keresztségről szóló történetet. A Konzul felfedezte, hogy Hoyt is visel egyet… sőt kettőt, Duré atyáét és a sajátját.

– Szóval még mindig hordozza a feltámadásparazitát – bólintott Gladstone.

– Igen.

– És egyre nagyobb terhet jelent neki, ahogy a Shrike barlangjához közeledik?

– Úgy hiszem – feleltem.

– Folytassa!

– A költő, Silenus az idő nagy részében részeg volt. Meggyőződése, hogy befejezetlen költeménye előre megjósolta és meghatározza az események alakulását.

– A Hyperionon? – kérdezte még mindig háttal Gladstone.

– Mindenhol.

Hunt az elnökre pillantott, aztán megint rám.

– Silenus megőrült? – kérdezte.

Álltam a pillantását, de nem válaszoltam semmit. Igazából magam sem tudtam.

– Folytassa! – mondta újra Gladstone.

– Kassad ezredes továbbra is megszállottan keresi a Moneta nevű nőt, és ugyanilyen megszállottan akar végezni a Shrike-kal. Tisztában van vele, hogy a kettő talán egy és ugyanaz.

– Fel van fegyverezve? – Gladstone hangja nagyon puhán szólt.

– Igen.

– Folytassa!

– Sol Weintraub, a tudós a Barnard Világáról azt reméli, hogy beléphet a Szfinxnek nevezett Kriptába, amikor…

– Bocsásson meg – szólt közbe Gladstone –, de még vele van a lánya?

– Igen.

– És hány éves most Rachel?

– Ötnapos, ha nem tévedek. – Lehunytam a szemem, hogy részletesebben is felidézzem az előző éjszakai álmot. – Igen, ötnapos.

– És továbbra is visszafelé öregszik az időben?

– Igen.

– Folytassa, M. Severn! Meséljen, kérem, Brawne Lamiáról és a Konzulról!

– M. Lamia a korábbi ügyfele… és szeretője kívánságának tesz eleget – mondtam. – A Keats-személyiség feltétlenül szükségesnek ítélte, hogy szembenézzen a Shrike-kal. Most M. Lamia teszi meg helyette.

– M. Severn – szólalt meg Leigh Hunt –, úgy beszél „a Keats-személyiségről”, mintha semmi köze vagy kapcsolata nem lenne az ön…

– Később, Leigh, ha kérhetem – fojtotta belé a szót Meina Gladstone. Felém fordult. – Engem a Konzul érdekelne. Rákerült a sor? Elmondta, miért vállalkozott a zarándoklatra?

– Igen – válaszoltam.

Gladstone és Hunt várt.

– A Konzul mesélt nekik a nagyanyjáról – mondtam. – A Siri nevű nőről, aki több mint fél évszázaddal ezelőtt kirobbantotta a felkelést a Maui-Covenanton. Mesélt nekik a saját családja haláláról a bressiai ostrom idején, és felfedte a Számkivetettekkel folytatott titkos találkáit.

– Ez minden? – kérdezte Gladstone. Barna szemei szinte izzottak.

– Nem – feleltem. – A Konzul azt is elmondta nekik, hogy ő indította be azt a Számkivetett-szerkezetet, ami felgyorsította az Időkripták megnyílását.

Hunt kihúzta magát, lába lecsúszott a karfáról. Gladstone láthatóan mély levegőt vett.

– Ez minden?

– Igen.

– Hogy reagáltak a többiek erre a napvilágot látott… árulásra? – érdeklődött.

Ez megakasztott egy pillanatra; megpróbáltam lineárisabban elrendezni az álomképeket, mint ahogy az emlékeimben éltek.

– Néhányan felháborodtak – mondtam. – De jelen pillanatban egyikük sem érez tűzön-vízen át tartó hűséget a Hegemónia iránt. Úgy döntöttek, továbbmennek. Azt hiszem, mindegyik zarándok úgy érzi, hogy büntetésüket a Shrike fogja kimérni rájuk, nem pedig emberi hatalom.

Hunt rácsapott az öklével a fotel karfájára.

– Ha a Konzul itt lenne – csattant fel –, hamar rájönne, mekkorát téved.

– Csendet, Leigh! – Gladstone visszament az asztalához, és elrendezgetett néhány papírt. A kommjelzők egytől egyig türelmetlenül villogtak. Megdöbbentett, hogy egy ilyen időszakban ennyi időt tud szakítani rá, hogy velem beszéljen. – Köszönöm, M. Severn. Azt szeretném, ha velünk tartana az elkövetkező néhány napban. Valaki megmutatja majd a lakosztályát a Kormányzati Palota lakószárnyában.

Felálltam.

– Hazamegyek az Esperance-re a holmimért – mondtam.

– Nem szükséges – felelte Gladstone. – Már azelőtt idehozták, hogy lelépett volna a terminexplatformról. Leigh kikíséri.

Bólintottam, és követtem a magasabb férfit az ajtó felé.

– Ó és M. Severn…! – szólt utánam Meina Gladstone.

– Igen?

A vezérigazgató elmosolyodott.

– Tényleg hálás vagyok a korábbi szókimondásáért – mondta. – Mostantól azonban vegyük úgy, hogy ön egy udvari rajzoló, és csakis egy udvari rajzoló: nincs véleménye, a háttérbe húzódik, és nem nyitja ki a száját. Érthető?

– Érthető, vezérigazgató asszony – biztosítottam.

Gladstone biccentett, és figyelmét már a telefon villogó fényei kötötték le.

– Remek. Kérem, hozza el a rajzfüzetét a válságteremben 8:00-kor tartandó megbeszélésre.

Egy biztonsági őr fogadott minket az előcsarnokban, és a folyosók és ellenőrző pontok labirintusa felé kezdett terelni. Hunt utánakiáltott, hogy álljunk meg, és sietve, kopogó léptekkel átvágott a széles csarnok mozaikpadlóján. Megérintette a karomat.

– Nehogy azt higgye – közölte –, hogy nem tudjuk… hogy a vezérigazgató asszony nem tudja… ki maga, mi maga, és kiket képvisel!

A szemébe néztem, és higgadtan kiszabadítottam a karom.

– Az jó – mondtam –, mert pillanatnyilag elég nagy bizonyossággal ki merem jelenteni, hogy nekem fogalmam sincs róla.

HÁROM

Hat felnőtt és egy csecsemő egy barátságtalan vidéken. Tábortüzük gyufaláng a leszálló sötétség előtt. Felettük és mögöttük a völgy dűlői falakként emelkednek, míg nem messze, a völgy feketeségének leple alatt a Kripták hatalmas tömegei mintha közelebb kúsztak volna, akárha egy vízözön előtti kor gyíkszerű élőlényei volnának.

Brawne Lamia fáradt, mindene fáj, és nagyon ingerlékeny. Sol Weintraub kisbabájának sírása az idegeire megy. Tudja, hogy a többiek is kimerültek; senki sem aludt néhány óránál többet az elmúlt három éjszaka során, és az imént véget ért nap feszültségtől és feloldatlan rettegéstől volt terhes. Rárakja az utolsó fát a tűzre.

– Nincs több, ez volt az utolsó – ripakodik rá Martin Silenus. A tűz alulról világítja meg a költő szatírvonásait.

– Én is tudom – mondja Brawne Lamia, aki túl fáradt ahhoz, hogy haragot vagy más indulatot csempésszen a hangjába. A tűzifa a hosszú évek zarándokcsoportjai által felhalmozott készletből való. Három kis sátrukat azon a táborhelyen verték fel, amit a hagyomány szerint a zarándokok utolsó éjszakájukon használtak, mielőtt a Shrike színe elé járultak volna. A Szfinx nevű Időkripta közelében táboroztak le, és egy fekete sáv – talán egy szárny? – kitakarja az ég egy részét.

– Majd világítunk a lámpással, ha kialszik – közli a Konzul. A diplomata még a többieknél is elcsigázottabbnak látszik. A táncoló fény vörösre festi szomorú arcát. A mai nap tiszteletére teljes diplomáciai díszbe öltözött, ám mostanra a köpönyeg és a háromszögletű kalap ugyanolyan piszkos és kókadt, mint a Konzul maga.

Kassad ezredes visszatér a tűzhöz, és felcsapja az éjszakai vizort a sisakja tetejére. Kassad teljes harci páncélt visel, és a bekapcsolt polimerálca miatt csak az arca látszik két méterrel a föld fölött lebegve.

– Sehol semmi – újságolja. – Nincs mozgás. Nincsenek hőjelek. A szélen kívül nem hallani semmit. – Kassad egy sziklának támasztja a HAD többfunkciós gépkarabélyt, és leül a többiek mellé; külső páncélzatának szálai deaktiválódnak, ám így, matt feketévé válva sem látni belőle sokkal többet.

– Gondolják, hogy a Shrike eljön ma este? – kérdi Hoyt atya. A pap fekete köpenyébe burkolózik, és legalább annyira eggyé válik az éjszakával, mint Kassad ezredes. A sovány férfi hangjában feszültség bujkál.

Kassad előrehajol, és felpiszkálja a tüzet a marsallbotjával.

– Nem lehet megmondani. A biztonság kedvéért fennmaradok őrködni.

Hirtelen mind a hatan felkapják a fejüket, ahogy a csillagokkal teli égbolton színek villódznak fel: narancssárga és vörös szirmok nyílnak ki némán, fényárba borítva a csillagos eget.

– Az utóbbi néhány órában már nemigen volt részünk ilyesmiben – jegyzi meg a csecsemőt ringató Sol Weintraub. Rachel abbahagyta a sírást, és most megpróbál belecsimpaszkodni az édesapja rövid szakállába. Weintraub csókot nyom apró kezecskéjére.

– Megint a Hegemónia védelmét kóstolgatják – állapítja meg Kassad. Szikrák csapnak fel a felpiszkált tűzből, parázs száll az ég felé, mintha csatlakozni vágyna az ottani, élénkebb lángokhoz.

– Ki győzött? – kérdi Lamia a néma űrcsatára célozva, amely egész előző éjjel és a nap nagy részében vadul villódzott az égen.

– Ki a faszt érdekel? – vágja rá Martin Silenus. Végignézi bundája összes zsebét, mint aki arra számít, hogy teli üveget talál valamelyikben. Nem talál. – Ki a faszt érdekel – motyogja el újra.

– Engem – feleli fáradtan a Konzul. – Ha a Számkivetetteknek sikerül áttörni, lehet, hogy elpusztítják a Hyperiont, mielőtt még megtalálnánk a Shrike-ot.

Silenus gúnyosan felnevet.

– Ó, az lenne csak borzasztó, nem igaz? Halálunkat lelni, mielőtt meglelnénk a halált? Ha nem a menetrend szerint gyilkolnának meg? Ha gyors, fájdalommentes halált halnánk ahelyett, hogy a Shrike tüskéjén vonaglanánk az idők végezetéig? Ó, mily rettentő gondolat!

– Pofa be! – szól rá Brawne Lamia, és hangjában ezúttal sincs nyoma érzelemnek, ám fenyegetésnek annál inkább. A Konzulra pillant. – Szóval, hol van a Shrike? Miért nem találtunk még rá?

A diplomata a tűzbe bámul.

– Nem tudom. Honnan kellene tudnom?

– Talán eltűnt – veti fel Hoyt atya. – Talán az antientropikus mezők összeomlasztásával örökre kiszabadította. Talán már más tájakat sanyargat.

A Konzul a fejét rázza, és nem mond semmit.

– Nem – feleli Sol Weintraub. A csecsemő a vállán alszik. – Itt lesz. Érzem.

– Én is – bólint Brawne Lamia. – Várja az alkalmat. – Magával hozott néhány fejadagot a csomagjából, most pedig lehúzza róluk a melegítőfüleket, és körbekínálja a fejadagokat.

– Tudom én, hogy a csalódást okozó végkifejletektől forog a világ – mondja Silenus –, de ez kurvára nevetséges. Kirittyentettük magunkat, erre nincs hol meghalnunk.

Brawne Lamia sötét pillantást vet rá, de nem szól semmit, és egy ideig csendben falatoznak. A lángok kialszanak az égen, és visszatérnek a sűrűn elhintett csillagok, de a parázs továbbra is felfelé szálldos, mintha menekülőre fogná.

Brawne Lamia kétszeres áttételű gondolatainak álomködös kuszaságába gabalyodva megpróbálok rendet rakni az utolsó, életükről szóló álmom óta történtekben.

A zarándokok hajnal előtt ereszkedtek le a völgybe énekelve; árnyékuk, amit az egymilliárd kilométerrel felettük zajló csata fényei vetettek, megelőzte őket. Az egész napot az Időkripták átfésülésével töltötték. Arra számítottak, hogy bármelyik percben meghalnak. Néhány óra elteltével, ahogy felkelt a nap, és a sivatagi hideg forrósággá hevült, félelmük és diadalmámoruk alábbhagyott.

A hosszú nap csendesen telt, csak a homok csikorgott, néha felharsant egy kiáltás, és a szél fütyült folyamatosan, alig hallhatóan a sziklák és a Kripták között. Kassad és a Konzul egyaránt hozott egy műszert, ami felmérte az antientropikus mezők erősségét, de Lamia vette észre elsőként, hogy nem lesz rájuk szükség, mert az időáramlatok hullámait szűnni nem akaró déjà vu érzéssel súlyosbított enyhe hányinger formájában érezni is lehetett.

A völgy szájához a Szfinx állt a legközelebb; utána jött a Jáde-kripta, aminek csak hajnali és szürkületi fényben váltak áttetszővé a falai; azután – kevesebb mint száz méterrel beljebb – az Obeliszk nevet viselő Kripta magasodott; ezt követően a zarándokösvény a kiszélesedő folyóágy mentén felvitt a legnagyobb Kriptához mind közül, a központi helyet elfoglaló Kristálymonolithoz, amelynek formátlan felszínén nem látszott nyílás, lapos teteje pedig egy szinten húzódott a völgyet övező hegyek tetejével; majd következett a három Barlangkripta: bejárataikat csak azért lehetett észrevenni, mert kitaposott ösvények vezettek hozzájuk; és végezetül – közel egy kilométerre a völgyben – az úgynevezett Shrike Palota gubbasztott, amely hegyes kiszögelléseivel és kiálló csúcsaival a völgyet állítólag kísértő teremtmény tüskéire emlékeztetett.

Egész nap egyik Kriptától vonultak át a másikhoz, egyikük sem kóborolt el a csoporttól, és mindig megálltak, mielőtt beléptek volna azokba a műemlékekbe, ahová bebocsátást nyertek. Sol Weintraubot megrohanták az érzelmek, amikor meglátta a Szfinxet, és bement az épületbe, ugyanabba a Kriptába, ahol a lánya huszonhat évvel korábban megfertőződött a Merlin-kórral. Az egyetemi kutatócsapat műszerei még most is ott álltak háromlábú állványaikon a Kripta előtt, bár egyikük sem tudta megállapítani, hogy működnek-e még, ellátják-e ellenőrző feladatukat. A Szfinx folyosói olyan szűkek és labirintusszerűek voltak, amilyennek Rachel komlogbejegyzései lefestették őket; a különböző kutatócsoportok által hátrahagyott parázsgömbök és villanykörték most sötéten, kiégve lógtak füzéreiken. Elemlámpákkal és Kassad éjjellátó vizorjával járták végig a helyet. Nyomát sem találták annak a teremnek, ahol Rachel tartózkodott, amikor a falak összezárultak körülötte, és elkapta a betegséget. Az egykor erőteljes időáramlatoknak már csak csökevényes nyomai maradtak. A Shrike sehol.

Néhány pillanatig mindegyik Kripta rettegést, reményteli, rettenetes várakozást váltott ki, hogy aztán a következő egynéhány órában felváltsa egyfajta kiüresedett érzés, ahogy sorra feltárultak előttük a poros, üres szobák, mint tették ezt az elmúlt évszázadok turistái és zarándokai előtt is.

Végül aztán csalódottan és kimerülten zárták a napot, amikor a keleti hegyek árnyai eltakarták a Kriptákat és a völgyet, mintha leengedték volna a függönyt egy sikertelen színdarab végén. A nappali forróság elenyészett, és egykettőre visszatért a sivatagi fagy a hó és a húsz kilométerre délnyugatra húzódó Kantár-hegység bérceinek illatát hordozó szél hátán lovagolva. Kassad javaslatára tábort vertek. A Konzul odavezette őket a területre, ahol a zarándokok tradicionálisan az utolsó éjszakájukat töltötték várakozással, mielőtt találkoztak volna a teremtménnyel, akit felkerestek. A Szfinx melletti sík terep – ahol nyomokban még látszott a kutatócsapatok meg a zarándokok által eldobált szemét – elnyerte Sol Weintraub tetszését, mert úgy képzelte, korábban ott táborozott le a lánya is. Senkinek nem volt ellenvetése.

Most, hogy teljesen besötétedett, és lassan végigégett az utolsó tűzifa, éreztem, ahogy közelebb húzódnak… nemcsak a tűz melegéhez, hanem egymáshoz is… hiszen összefűzik őket a közösen átélt élmények törékeny, de kézzelfogható szálai, amelyek útközben szövődtek, amíg felhajóztak a folyón a Benares levitációs uszályon, és átkeltek a hegyeken a Kronosz-erődig. Sőt megéreztem még egy, az érzelmi kötelékeknél is tapinthatóbb egységet; beletelt egy percbe, mire rájöttem, hogy a csoport megosztott adatokból és érzékhálózatból álló mikroszférában kapcsolódik össze. Egy bolygón, ahol a primitív regionális közvetítőállomásokat a harc első jeleire apró darabokra szedték szét, ebben a csoportban rákapcsolódtak egymás komlogjaira és biomonitoraira, hogy megosszák az információkat, és vigyázzanak egymásra, amennyire csak tudnak.

A belépési tűzfalak ugyan láthatóak és erősek voltak, nem okozott gondot átslisszanni mellettük, közöttük és alattuk, és észlelni a véges, de nagyszámú jeleket – pulzust, testhőmérsékletet, agyhullám-tevékenységet, meghívókódokat és adatleltárakat –, amelyeknek segítségével némi betekintést nyertem a zarándokok gondolataiba, érzelmeibe és cselekedeteibe. Kassadnak, Hoytnak és Lamiának implantjai is voltak, ezért az ő gondolathullámaikat érzékeltem a legkönnyebben. Ebben a másodpercben Brawne Lamia azon rágódott, nem követett-e el hibát a Shrike felkeresésével; valami nem hagyta nyugodni – a felszín alól, de kérlelhetetlenül hallatni akarta a hangját. Úgy érezte, mintha elsiklana a figyelme egy borzasztóan lényeges nyom mellett, ami megoldást nyújtana… mire is?

Brawne Lamia világéletében ki nem állhatta a rejtélyeket; ez volt az egyik oka, hogy maga mögött hagyott egy kényelmes, dologtalan életet, és felcsapott magánnyomozónak. De mi lehet ez a rejtély? Többé-kevésbé megoldotta kibrid ügyfele… és szeretője… meggyilkolását, és azért jött a Hyperionra, hogy teljesítse utolsó kívánságát. És mégis, úgy érezte, hogy ennek a motoszkáló kételynek nem sok köze van a Shrike-hoz. Akkor viszont mihez?

Lamia megrázta a fejét, és megkotorta a kialvófélben lévő tüzet. Nagy teherbírású volt, a Lusus 1.3-as szabványgravitációjában nevelkedett, és még alaposan ki is gyúrta magát, ám már napok óta nem aludt, és nagyon, nagyon fáradt volt. Valahonnan a távolból meghallotta, hogy valaki beszél.

– …csak azért, hogy megfürödjünk, és együnk valamit – mondja Martin Silenus. – Esetleg használhatjuk a kommunikációs egységét és fénysürgönylinkjét, hogy kiderítsük, ki áll nyerésre a háborúban.

A Konzul a fejét rázza.

– Még nem. A hajót csak vészhelyzetre tartogatjuk.

Silenus az éjszakára, a Szfinxre és a feltámadó szélre mutat.

– Ez nem számít vészhelyzetnek?

Brawne Lamia rájön, hogy arról beszélnek, hívja-e ide a Konzul az űrhajóját Keats városából.

– Biztos nem az alkohol hiányát érti vészhelyzet alatt? – kérdi.

Silenus mogorván bámul rá.

– Olyan nagy baj lenne, ha innánk egy pohárral?

– Nem – feleli a Konzul. Megdörzsöli a szemét, és Lamiának eszébe jut, hogy a férfi is alkoholista. Ennek ellenére nemmel válaszolt a hajó elhívására. – Várunk, amíg nem lesz más választásunk.

– Mi van a fénysürgönyadóval? – érdeklődik Kassad.

A Konzul bólint, és előhúzza kis málhájából az antik komlogot. A készülék a nagyanyja, Siri tulajdona volt, előtte meg az ő nagyszüleié. A Konzul megérinti a tárcsát.

– Tudok vele üzenetet küldeni, de fogadni nem.

Sol Weintraub letette alvó gyermekét a legközelebbi sátor nyílásán belülre. Most a tűz felé fordul.

– És akkor küldött utoljára üzenetet vele, amikor megérkeztünk az erődbe?

– Igen.

Martin Silenus hangjából süt a szarkazmus.

– És ezt el is kéne hinnünk… miután beismerte, hogy áruló?

– Igen. – A Konzul hangja a színtiszta kimerültség esszenciája.

Kassad keskeny arca a sötétben lebeg. Teste, karja és lába alig vehető ki feketén az eleve sötét háttér előtt.

– De arra megfelel, hogy idehívjuk a hajót, ha szükségünk lesz rá?

– Igen.

Hoyt atya összébb húzta maga körül a köpönyegét, hogy ne csapkodjon a megerősödő szélben. Homok karistolódott gyapjúhoz és sátorponyvához.

– Nem fél attól, hogy a HAD kikötői hatósága elviszi a hajót, vagy megbolygatja? – kérdi a Konzultól.

– Nem. – A Konzul feje alig mozdul, mint aki túl fáradt ahhoz, hogy rendesen megrázza. – Az engedélypecsétünk magától Gladstone-tól származik. Továbbá a főkormányzó a barátom… vagyis az volt.

A többiek nem sokkal földet érés után találkoztak a nemrég kinevezett hegemóniai kormányzóval; Brawne Lamia szemében Theo Lane olyan embernek tűnt, aki az események közepébe csöppent, és ez meghaladja a képességeit.

– Kezd feltámadni a szél – jegyzi meg Sol Weintraub. Úgy fordul, hogy testével védelmezze a csecsemőt a homokvihartól. A viharos széllel szemben pislogva folytatja: – Vajon Het Masteen itt van valahol?

– Átfésültük a környéket – feleli Hoyt atya. Hangja fojtottan szól, mert lehorgasztotta fejét a köpönyege redői közé.

Martin Silenus felkacag.

– Már ne haragudjon, tiszteletes – mondja –, de baromságokat beszél. – A költő feláll, és a tűz szolgáltatta fény pereméhez sétál. A szél felborzolja a bundáját, kitépi a szájából a szavakat, és az éjszakába fújja. – A sziklafalak ezernyi búvóhelyet rejtenek. A Kristálymonolit eltitkolja előlünk a bejáratát… de vajon egy templomos elől is? Ráadásul maguk is látták a labirintusba vezető lépcsősort a Jáde-kripta legbelső termében.

Hoyt felnéz; hunyorognia kell a süvítő homok tűszúrásaitól.

– Maga szerint ott van? A labirintusban?

Silenus felnevet, és a magasba lendíti a karját. Bő selyeminge fodrozódik és lobog a szélben.

– Honnan a faszból tudjam, atyám? Én csak annyit tudok, hogy Het Masteen akár a közelben is lehet, talán figyel minket, és csak arra vár, hogy visszakövetelje a csomagját. – A költő a poggyászhalom közepén lévő Möbius-kockára mutat. – Vagy az is lehet, hogy már halott. Vagy még rosszabb.

– Rosszabb? – rökönyödik meg Hoyt. A pap arca megöregedett az elmúlt órákban. Beesett szeméből fájdalom tükröződik, mosolya inkább vicsorgás.

Martin Silenus öles léptekkel visszamegy a kialvóban lévő tűzhöz.

– Rosszabb – mondja. – Akár a Shrike acélfáján is tekereghet. Ott leszünk mellette mi is néhány…

Brawne Lamia hirtelen felpattan, és megragadja a költő grabancát. Felemeli a földről, megrázza, és leengedi, amíg egy szintre nem kerül az arcuk.

– Még egy ilyen – közli halkan –, és nagy fájdalmakban fogom részesíteni. Nem hal bele, de azt fogja kívánni, bárcsak megöltem volna.

A költő felvillantja szatírmosolyát. Lamia elengedi, és hátat fordít neki.

– Elfáradtunk – mondja Kassad. – Mindenki feküdjön le! Én majd őrködöm.

Lamiáról szóló álmaim összekeveredtek Lamia álmaival. Nem épp kellemetlen egy nő álmain, egy nő gondolatain osztozni, még ha azt a nőt elválasztja is tőlem egy időbeli és kulturális szakadék, ami meghalad minden elképzelhető nemek közti rést. Furcsa, bizarr tükröződő hatást keltett, hogy Lamia halott szeretőjéről, Johnnyról álmodott, túl kicsi orráról és túl makacs álláról, gallérjára göndörödő túl hosszú hajáról és a szeméről – arról a túlontúl kifejező, túl sokat felfedő szempárról, ami túláradó élénkséget kölcsönzött az arcának, ami, ha nem lettek volna a szemek, csak egy lett volna a Londontól egynapi járóföldre élő parasztok ezreinek arca közül.

Az arc, amiről álmodott, az enyém volt. A hang, amit álmaiban hallott, az én hangom volt. De a szeretkezésnek, ami álmaiban visszatért – amire most emlékszik vissza – nem voltam részese. Meg akartam szökni az álmából, ha másért nem, hogy megtaláljam a sajátomat. Ha már kukkoló leszek, akkor legalább az álmaimat jelenteni hivatott, mesterségesen előállított emlékek zűrzavarából tegyem.

Ám nem szabadott a saját álmaimat álmodnom. Még nem. Ha jól sejtem, pusztán azért születtem meg – és születtem újjá a halálos ágyamon –, hogy halott és távoli ikertestvérem álmait álmodjam.

Beletörődtem, feladtam az ébredésért folytatott küzdelmet, és álmodtam.

Brawne Lamia hirtelen, remegve riad fel, valami hang vagy mozdulat szakítja ki kellemes álmából. Egy hosszú másodpercig azt sem tudja, hol van; sötét van, zajt hall – nem gép adja ki –, amely túltesz otthona, a lususi kaptár zajain; hullafáradt, de tudja, hogy alig aludt valamit; egyedül van egy szűk, zárt térben, ami kicsit emlékeztet egy túlméretezett hálózsákra.

A bolygón, ahol felnőtt, a zárt helyek védelmet jelentettek az ártalmas levegőtől, szelektől és állatoktól, és sok embert elfogott az agorafóbia, amikor a kevés szabad ég alatti terület valamelyikével szembesült, ugyanakkor kevesen tudták, mit jelent klausztrofóbiásnak lenni; Brawne Lamia mindezek ellenére úgy viselkedik, mint egy klausztrofóbiás: levegő után kapkod, pánikban úszva, kapkodó mozdulatokkal rángatja le magáról a takarót, és tárja szét a sátor bejáratát, hogy kimeneküljön a plasztikgyapot gubóból, kezén, karján és könyökén csúszik-mászik, mígnem homok kerül a tenyere alá és égbolt a feje fölé.

Nem is égbolt, ébred rá, majd egy csapásra meglátja, és eszébe jut, hol is van. Homok. Süvítő, tomboló, örvénylő homokvihar, a szemcsék tűszúrásokként érik az arcát. A tábortűz kialudt, belepte a homok. Mindhárom sátor szélirány felőli oldalán feltornyosult a homok, oldaluk csapkod, csattogásuk, akár puskalövések a szélben, és újonnan idefújt homokdűnék magasodnak a tábor körül, csapásokat, barázdákat és zátonyokat hagyva a sátorok és felszerelések szélvédett területén. A többi sátorból nem szűrődik ki mozgás. Sátra, amin Hoyt atyával osztozott, már félig összeroskadt, jóformán betemetik a terebélyesedő dűnék.

Hoyt.

Az ébresztette fel, hogy nincs mellette a pap. Még álmában is észlelte valahol tudat alatt a kínok közt gyötrődő alvó egyházfi halk szuszogását és szinte kivehetetlen nyögéseit. Valamikor az elmúlt fél órában kiment a sátorból. Valószínűleg percekkel ezelőtt történhetett; Brawne Lamia emlékezett, hogy eljutott a tudatáig egy matató és csoszogó hang a homok csikorgása és a szél süvöltése felett még úgy is, hogy közben Johnnyval álmodott.

Lamia lábra áll, és a szemét védi a homokvihartól. Vaksötét van, a csillagokat eltorlaszolja a gomolyfelhőréteg és a talaj menti vihar, ám halvány, már-már elektromos ragyogás tölti be az eget, és verődik vissza a sziklák és dűnék felületéről. Lamia rájön, hogy tényleg elektromos, hogy a levegő elektrosztatikus töltéssel telítődött, amitől égnek állnak és medúzaként tekeregnek a hajszálai. A töltés végigkúszik az ingujján, és a sátrak felett reszket, mint a Szent Elmo tüze. Ahogy szeme hozzászokik a sötétséghez, Lamia észreveszi, hogy a vándorló dűnék sápadt tűzben égnek. Negyven méterre északra a Szfinx nevű Kripta szikrázó, pulzáló sziluett az éjszakában. Hullámokban fut végig az áram a gyakran szárnyaknak hívott kiszögellő nyúlványokon.

Brawne Lamia körbenéz, sehol sem látja Hoyt atyát, és fontolóra veszi, hogy segítségért kiált. Rájön, hogy az üvöltő orkán el fogja nyomni a hangját. Egy pillanatig eljátszik a gondolattal, hogy a pap talán csak átment egy másik sátorba vagy a húsz méterre nyugatra ásott kezdetleges latrinához, de valami azt súgja, hogy nem ez a helyzet. A Szfinxre néz, és – a másodperc törtrészéig – mintha kivehető volna egy férfi alakja: fekete köpenye csapdos, akár egy lehulló lobogó, a nyakát behúzza a szél ellen, sziluettje kirajzolódik a sztatikusan sugárzó Kripta előtt.

Egy kéz telepedik a vállára.

Brawne Lamia elrántja magát, harcra készen összekuporodik, bal kezét ökölbe szorítva kinyújtja, jobb kezét megfeszíti. A mögötte álló valakiben felismeri Kassadot. Az ezredes másfélszer magasabb Lamiánál – széltében csak feleakkora –, és miniatűr villámok cikáznak át karcsú törzsén, ahogy közelebb hajol, és azt kiabálja a nő fülébe:

– Arra ment!

Hosszú, fekete madárijesztőkarját kinyújtja a Szfinx felé.

Lamia bólint, és visszaordít, alig hallván saját hangját a dübörgésben.

– Felébresszük a többieket? – Meg is feledkezett róla, hogy Kassad őrt állt. Szokott egyáltalán aludni?

Fedmahn Kassad a fejét rázza. Felcsapta a vizorját, és a sisakja csuklyává alakult át páncélozott harci kezeslábasa hátulján. Kassad arca nagyon sápadtnak tűnik az egyenruhájából áradó ragyogásban. A Szfinxre mutat. Többfunkciós HAD-puskáját a könyökhajlatához támasztja. Gránátok, egy távcső tokja és más rejtélyes tárgyak lifegnek a külső páncéljából kiálló kampókról és övekről. Megint a Szfinxre mutat.

Lamia odahajol hozzá.

– A Shrike vitte el? – kiabálja.

Kassad nemet int.

– Látja innen? – A férfi éjjellátó vizorjára és távcsövére bök.

– Nem – feleli Kassad. – A vihar. Megzavarja a hőjeleket.

Brawne Lamia hátat fordít a szélnek; a homokszemcsék úgy szurkálják a tarkóját, mint holmi nyíllövedékek. Adatokat hív le a komlogjáról, de csupán annyit tud meg, hogy Hoyt életben van, és mozog; más információ nem érkezik a közös csatornán. Kassad mellé lép, hátuk falként állja a szélvihar útját.

– Utánamegyünk? – ordítja.

Kassad megrázza a fejét.

– Nem hagyhatjuk őrizetlenül a tábor peremét. Elhelyeztem néhány jelzőműszert, de… – A viharra mutat.

Brawne Lamia visszabújik a sátrába, felhúzza a csizmáját, és szélálló kabátban, apja automata pisztolyával lép ki. Egy szokványosabb fegyvert, egy Gier sokkolót a kabát mellényzsebébe dugott.

– Akkor megyek én – közli.

Először azt hiszi, az ezredes nem is hallotta, amit mondott, de aztán megpillant valamit fakó szemében, amiből tudja, hogy mégis. Megveregeti a katonai komlogot a csuklóján.

Lamia bólint, és ellenőrzi, hogy a legnagyobb sávszélességre legyen állítva az implantja és a komlogja.

– Majd jövök – mondja, azzal vergődve felkaptat a duzzadó dűnén. Nadrágszára sugárzik a sztatikus kisülésektől, és a homok szinte önálló életre kel a tarka felszínen végigfutó ezüstfehér áramlökésektől.

Húsz méterre a tábortól már semmit nem lát belőle. Megtesz tíz métert, és fölé tornyosul a Szfinx. Nyoma sincs Hoyt atyának; a lábnyomok tíz másodpercig sem maradnak meg a viharban.

A Szfinx széles bejárata nyitva áll, amióta csak az emberiség tudomást szerzett erről a helyről. Most fekete négyszöget képez a halványan izzó falon. A logika azt diktálná, hogy Hoyt ebbe a Kriptába ment be, ha másért nem, hogy bemeneküljön a vihar elől, de valami logikán túli megérzés azt súgja, hogy a pap nem ide tartott.

Brawne Lamia elvonszolja magát a Szfinx mellett, tart néhány másodperc pihenőt a szélárnyékban, hogy letörölje az arcáról a homokot, és tiszta levegőt vegyen, aztán folytatja útját a dűnék közt alig kivehető, letaposott ösvényen. Szemben vele a Jáde-kripta opálos zöld fénnyel lüktet az éjszakában: baljós, síkos ragyogás vonja be sima homorulatait és éleit.

Lamia a szemét erőlteti, és egy röpke pillanatra megint észreveszi valakinek vagy valaminek a körvonalait a ragyogásban. Aztán a sziluett eltűnik vagy a Kriptában, vagy a bejárat fekete félkörébe olvadva.

Lamia lehajtja a fejét, és megindul előre; a szél úgy tolja és cibálja, mintha valami létfontosságú dolog felé ösztökélné.

NÉGY

A monoton katonai eligazítás a délelőttbe nyúlt. Gyanítom, ezek a megbeszélések évszázadok óta mindig ugyanolyanok: háttérzajként csobogó, egyhangú, pattogós beszámolók, a túlzásba vitt kávézás állott utóíze, a levegőben gomolygó dohányfüst, papírok tömkelege és az implanthozzáférés miatt az agykéregre rárakódó hányinger. Arra gyanakszom, kisfiú koromban még egyszerűbben ment az ilyesmi; Wellington maga köré gyűjtötte az embereit, akiket szenvedélytől mentesen és helytállóan „a Föld söpredékének” nevezett, nem mondott nekik semmit, és a halálba küldte őket.

Figyelmemet ismét a társaság felé irányítottam. Egy nagy teremben voltunk, szürke falait fehér lámpák tagolták, szőnyege szürke, ezüstmetál, patkó alakú asztalán fekete tárcsák és egy-két kósza vizeskancsó. Meina Gladstone vezérigazgató az asztal félkörének közepén ült, közelében rangidős szenátorokkal és miniszterekkel, míg a katonatisztek és a másodrangúbb döntéshozók távolabb helyezkedtek el a kanyarulatban. Mögöttük – nem az asztalnál – foglalt helyet a tanácsadók kötelező sereglete, az ezredesi rang alatti HAD-tisztek, még hátrébb pedig – kevésbé kényelmesnek tűnő székeken – a tanácsadók tanácsadói.

Nekem nem jutott szék. Egy csapat másik, szemlátomást céltalan meghívottal egyetemben egy padon ültem a terem hátsó sarkában, húsz méterre a vezérigazgatótól, és még messzebb az eligazító tiszttől, egy fiatal, pálcával mutogató ezredestől, akinek hangjában nyomát sem lehetett hallani bizonytalanságnak. Az ezredes háta mögött a képlenysablon arany-szürke tömbje tömörlött, előtte pedig az a fajta, kissé megemelt összgömb, ami minden holoárokban megtalálható. A képleny időnként elsötétedett és életre kelt; máskor meg komplex holoképek homályosították el a levegőt. E diagramok miniatűr változatai villogtak az összes tárcsaképernyőn, és lebegtek egyes komlogok felett.

Ültem a padon, figyeltem Gladstone-t, és időről időre leskicceltem egy rajzot.

Aznap reggel, amikor felkeltem a Kormányzati Palota vendégszobájában – a Tau Ceti fényes napsugarai átszűrődtek a barackszínű függönyökön, amelyek automatikusan széthúzódtak a 6:30-as ébresztőmkor –, volt egy másodperc, amíg nem találtam a helyem, mert még mindig Lenar Hoytot üldöztem, és a Shrike-tól meg Het Masteentól tartottam. Aztán, mintha egy ismeretlen hatalom valóra váltotta volna kívánságomat, és hagyott volna a saját álmaimat álmodni, egy percig még zavarosabbá vált minden, én pedig levegő után kapkodva felültem, rémülten forgatva a fejem, arra számítva, hogy a citromsárga szőnyeg és a barackszínű fény elillan, bebizonyosodik róla, hogy csak lázálom, és nem marad más, csupán a fájdalom, a váladék és a borzalmas vérzések, vér az ágyneműn, mialatt a fényben úszó szoba szertefoszlik, és bekúsznak a helyébe a Piazza di Spagnán lévő sötét lakás árnyai, mind e fölött pedig ott lebeg Joseph Severn együttérző arca, ahogy fölébe hajol, fölébe hajol, és várja, csak várja, hogy meghaljak.

Kétszer letusoltam, először vízzel, aztán szonikus zuhannyal, felvettem egy új szürke öltönyt, amit kikészítettek nekem a frissen bevetett ágyra, mire kiléptem a fürdőszobából, és elindultam a keleti udvar keresésére, ahol – mint azt az új ruháim mellett hagyott udvariassági pecsétből megtudtam – a Kormányzati Palota vendégeinek szolgálták fel a reggelit.

A narancslét frissen facsarták. A szalonna igazi volt, és ropogós. Az újságból kiderült, hogy Gladstone vezérigazgató a Mindenségen és a médián keresztül szabványidő szerint 10:30-kor beszédet intéz a Hálóhoz. Az oldalakat ellepték a háborús hírek. Az armadáról készített síkfényképek színesen pompáztak. Morpurgo tábornok zordan bámult a harmadik oldalról; az újság „a második Height-felkelés hősének” nevezte. Diana Philomel vetett rám egy pillantást az egyik közeli asztaltól, ahol Neander-völgyi férjével étkezett. Ezen a reggelen elegánsabban öltözött: egy sötétkék és jóval kevésbé kivágott ruha volt rajta, de egy oldalsó kivágás azért sejtetni engedte az előző esti magánszámot. Rajtam tartotta a szemét, miközben felemelt egy szalonnacsíkot lakkozott körmeivel, és apró harapást ejtett rajta. Hermund Philomel dörmögve fejezte ki egyetértését egy cikket olvasva a gazdasági rovatnál kihajtott lapban.

– A Számkivetett-vándorboly… közismertebb nevén raj… jeleit kicsivel több, mint három szabványévvel ezelőtt fogták a Camn-rendszerben a Hawking okozta tértorzulást észlelő műszerek – magyarázta a fiatal eligazító tiszt. – A felfedezést követően a HAD 42-es hadműveleti egysége, amit eredetileg a Hyperion-rendszer evakuálására szerveztek, azonnal C-plusz készenléti szintre ugrott a Parvatiról azzal a titkos utasítással, hogy teremtse meg a távolás lehetőségét a Hyperiontól egykapunyi távolságra. Ezzel egy időben a 87.2-es hadműveleti egységet útnak indították a Camn III. körüli Szolkov-Tikata Állomáspontról azzal a paranccsal, hogy a Hyperion-rendszerben egyesüljön az evakuációs csapatokkal, majd keressék meg a Számkivetett-bolyt, lépjenek támadásba, és semmisítsék meg a katonai alkotórészeket… – Az armada képei jelentek meg a képlenysablonon és a fiatal ezredes előtt. Intett a pálcájával, mire rubinvörös fénycsík húzódott végig a nagyobbik holón, megvilágítandó a kötelék három KVP-hajójának egyikét. – A 87.2-es hadműveleti egység a HS Hebridák fedélzetén tartózkodó Nashita admirális parancsnoksága alatt…

– Igen, igen – dörmögte Morpurgo tábornok –, ezt már mind tudjuk, Yani. Térjünk a lényegre!

A fiatal ezredes mosolyt tettetett, szinte észre sem vehetően biccentett a tábornok és Gladstone vezérigazgató felé, és folytatta, bár a hangja egy hajszálnyival kevésbé volt már magabiztos.

– A 42-es HE-ről az elmúlt hetvenkét szabványidő szerinti órában érkezett kódolt fénysürgönyök ádáz harcokról tesznek jelentést az evakuációs különítmény felderítő előőrsei és a Számkivetett-vándorboly előretolt…

– Vagyis a raj – szakította félbe Leigh Hunt.

– Igen – hagyta rá Yani. A képleny felé fordult, és ötméternyi fagyott üveg gyúlt életre. A kijelző az én szememben misztikus szimbólumok, színes vektorok, forráskódok és HAD-betűszavak összefüggéstelen katyvasza volt, amely értelmetlen zagyvaságot eredményezett. Lehet, hogy a szobában lévő fejesek és rangidős politikusok sem értettek belőle egy büdös kukkot sem, de ha így volt is, mindenki leplezte. Új rajzba kezdtem Gladstone-ról, a háttérben Morpurgo buldogprofiljával.

– Bár az első jelentések nagyságrendileg négyezer hajtómű Hawking-sodráról szóltak, a becslés csalóka – folytatta a Yani nevű ezredes. Eltűnődtem, vajon a vezeték- vagy a keresztneve-e. – Mint azt önök is tudják, a Számkivetett… öhm… rajok felső határa akár a tízezer önálló hajtóműegységet is elérheti, ám ezek túlnyomó többsége kis méretű, és vagy nincsenek felfegyverezve, vagy katonai jelentőségük elhanyagolható. A mikrohullámok, fénysürgönyök és egyéb kibocsátott jelek azonosítóinak kielemzése arra enged következtetni…

– Már megbocsásson – szólt közbe Meina Gladstone, akinek törődött hangja szöges ellentétben állt az eligazító tiszt szirupos ömlengésével –, de meg tudná mondani, hány Számkivetett-hajó bír katonai jelentőséggel?

– Hát… – Az ezredes a feletteseire sandított.

Morpurgo tábornok megköszörülte a torkát.

– Úgy véljük, hat… maximum hétszáz – válaszolta. – Aggodalomra semmi ok.

Gladstone vezérigazgató felvonta a szemöldökét.

– És a mi harcképes alakulataink mérete?

Morpurgo pihenjt intett a fiatal ezredesnek. Ő válaszolt.

– A 42-es hadműveleti egység nagyjából hatvan hajót számlál, vezérigazgató asszony. A 87.2-es…

– A 42-es hadműveleti egység az evakuációs különítmény? – vágott közbe Gladstone.

Morpurgo tábornok biccentett, és a mosolyában mintha árnyalatnyi leereszkedés bujkált volna.

– Igen, asszonyom. A 87.2-es hadműveleti egység, a támadó alakulatunk, amely körülbelül egy órával ezelőtt lépett át a rendszerbe…

– Elegendő lesz hatvan hajó hat- vagy hétszázzal szemben? – kérdezte Gladstone.

Morpurgo úgy lesett az egyik katonatársára, mintha türelemre intené.

– Igen – felelte –, több mint elegendő. Meg kell értenie, vezérigazgató asszony, hogy hatszáz Hawking-hajtómű soknak tűnhet ugyan, de nem kell aggódni miattuk, hogyha csak magánhajókat, felderítőket vagy egy olyan ötfős, dárdának hívott kicsike csatahajót hajtanak. A 42-es hadműveleti egység csaknem két tucat zászlóshajóból állt, köztük az Olümposz Árnyéka és a Neptunusz Állomás anyahajókkal. Ezek fejenként száznál is több vadászgépet vagy torpedót tudnak indítani. – Morpurgo a zsebében kotorászott, előhúzott egy szivar nagyságú rekombinálatlan dohányrudat, majd a jelek szerint eszébe jutott, hogy Gladstone helyteleníti a dohányzást, és visszadugta a kabátjába. Elfintorodott. – Amikor a 87.2-es hadműveleti egység csatasorba áll, bőven elég tűzerő fog a rendelkezésünkre állni, hogy akár egy tucatnyi rajjal is elbánhassunk. – Fintorogva biccentett Yaninak, hogy folytassa.

Az ezredes megköszörülte a torkát, és pálcájával a képleny kijelzője felé suhintott.

– Mint láthatják, a 42-es egység gond nélkül szabaddá tette a távnyelőépítés megkezdéséhez szükséges területet. Nevezett építkezés szabványidő szerint hat héttel ezelőtt megkezdődött, és tegnap 16:24-kor befejeződött. A Számkivetettek kezdeti zavaró támadásait veszteség nélkül visszaverte a 42-es, az elmúlt negyvennyolc órában pedig egy jelentősebb ütközet folyt a hadműveleti egység előőrse és a Számkivetettek főserege között. Az összecsapás erre a helyre összpontosult… – Yani ismét intett, mire a képleny egyik része kéken pulzálni kezdett a pálca hegye mögött. – Huszonkilenc fokkal az ekliptikus sík fölött, harminc CSE-re a Hyperion napjától, hozzávetőleg 0.35 CSE-re a rendszer Oört-felhőjének feltételezett peremétől.

– Veszteségek? – kérdezte Leigh Hunt.

– Bőven az elfogadható határértéken belül a tűzharc időtartamához viszonyítva – válaszolta a fiatal ezredes, aki ránézésre soha nem került egy fényévnél közelebb ellenséges tűzhöz. Szőke haja gondosan oldalra volt fésülve, és csillogott az élénken világító pontok alatt. – Huszonhat hegemóniai gyors vadász semmisült meg vagy tűnt el, valamint tizenkét torpedóhordozó, három fáklyahajó, az Asquith Büszkesége üzemanyag-szállító és a Draconi III cirkáló.

– Hány ember esett áldozatul? – kérdezte Gladstone vezérigazgató. Nagyon halk volt a hangja.

Yani vetett egy gyors pillantást Morpurgóra, de ő válaszolt.

– Nagyjából kétezer-háromszáz – felelte. – De jelenleg is zajlanak a mentőakciók, és látunk némi reményt rá, hogy túlélőket találunk a Draconin. – Meghúzkodta a zubbonyát, és gyorsan folytatta. – Ezt érdemes szembeállítani azzal, hogy legalább százötven Számkivetett-hadihajó elpusztítását erősítették meg. Mi magunk is rajtaütöttünk a vándorbolyon… a rajon, ami további, harminc és hatvan hajó közötti ellenséges erő megsemmisítését eredményezte, beleértve üstökösfarmokat, ércfeldolgozó hajókat és legalább egy parancsnoki bolyt.

Meina Gladstone egymáshoz dörzsölte göcsörtös ujjait.

– Beleszámolták a becsült veszteségekbe – a mi veszteségeinkbe – a felrobbant Yggdrasill bárkafa utasait és legénységét is, amelyet az evakuációhoz vettünk bérbe?

– Nem, asszonyom – felelte kurtán Yani. – Bár abban az időben folyamatban volt egy Számkivetett-támadás, az elemzéseink azt mutatják, hogy az Yggdrasill nem ellenséges akció során semmisült meg.

Gladstone megint felvonta az egyik szemöldökét.

– Hanem?

– A jelenleg rendelkezésünkre álló adatok alapján szabotázs következtében – mondta az ezredes. Újabb diagramot hívott le a képlenyre a Hyperion-rendszerről.

Morpurgo tábornok a komlogjára lesett, és azt mondta:

– Ugorjunk a szárazföldi védelemhez, Yani! A vezérigazgató asszonynak fél óra múlva beszédet kell mondania.

Befejeztem a skiccet Gladstone-ról és Morpurgóról, nyújtózkodtam, és körbenéztem másik téma után. Leigh Hunt kihívásnak tűnt jellegtelen, szinte nyúzott arcával. Amikor visszafordultam, a Hyperion hologömbje megszűnt forogni, és síkban megjelenített vetületek sorozatává bomlott ki – ferde gömbpanoráma, Bonne-féle, ortografikus, rozetta, Van der Grinten, narancshéjszerű térképek, felszabdalt Goode-féle homologikus vetület, gnomonikus, szinuszíves, azimutális ekvidisztáns, polikónikus, hiperkorrigált Kuwatsi, számítógép-escherizált, Briesemeister-féle, Fuller-féle, Miller-féle hengeres, multikoligrafikus és szatellitszabvány –, mielőtt a Hyperion szabvány-, Robinson-Baird-féle térképévé merevedett volna ki.

Elmosolyodtam. Ez volt a legélvezetesebb dolog, amit az eligazítás kezdete óta láttam. Gladstone stábjából többen türelmetlenül fészkelődtek. Szerettek volna legalább tíz percet kapni Gladstone-nal, mielőtt megkezdődne a közvetítés.

– Mint tudják – fogott bele az ezredes –, a Hyperion a Régi Föld szabványába tartozik, 9.89-es a Thuron-Laumier-skálán…

– Ó, a jó ég szerelmére – morrant fel Morpurgo –, térjen rá a csapatok elrendezésére, és legyünk túl rajta!

– Igenis, uram. – Yani nagyot nyelt, és felemelte a pálcáját. Már nem volt magabiztos a hangja. – Mint azt tudják… úgy értem… – A legészakabbra fekvő földrészre mutatott, amely egy ló fejét és nyakát ábrázoló összecsapott rajzként lebegett, ott érve véget recés vonalban, ahol az állat szügye és hátizmai találkoztak volna. – Ez az Equus. Hivatalosan máshogy hívják, de mindenki csak így nevezi, amióta csak… ez az Equus. Az ettől délkeletre fekvő szigetek… itt és itt… a Macska és Kilenc Farok névre hallgatnak. Igazából egy szigettengert alkotnak, több mint száz… nem fontos, szóval, a második legnagyobb kontinenst Aquilának hívják, és talán onnan is látni, hogy egy kicsit olyan alakja van, mint egy régi földi sasnak, itt indul a csőre… az északnyugati parton… itt, délnyugaton pedig a karmait ereszti ki… és legalább egy szárnyát széttárja, így megy végig az északkeleti part mentén. Ez a rész az úgynevezett Farktoll-fennsík, és szinte megközelíthetetlen a lángerdők miatt, de itt… és itt… délnyugaton találhatók a legjelentősebb plasztikgyapot-ültetvények…

– A csapatok elrendezését – dörmögte Morpurgo.

Leskicceltem Yanit. Kiderült, hogy nem lehet grafittal élethűen visszaadni a gyöngyöző verejtéket.

– Igenis, uram. A harmadik földrész az Ursus… picit egy medvére hasonlít… de oda nem szálltak le HAD-csapatok, mert déli-sarki, lényegében lakhatatlan terület, bár az is igaz, hogy a hyperioni Önvédelmi Különítmény fenntart arrafelé egy lehallgatóbázist… – Yani észrevette, hogy összevissza beszél. Kihúzta magát, letörölte a szájáról az izzadságot a kézfejével, és egy kicsit összeszedettebben folytatta. – Elsődleges HAD gyalogsági hídfőállások itt… itt… és itt. – Pálcájával különböző térségeket világított meg a főváros, Keats környékén, az Equus nyakának tetején. – HAD-űregységek biztosították a főváros első számú űrkikötőjét, továbbá másodlagos helyszíneket itt… és itt. – Megérintette Endymion és Port Romance városát, mindkettőt az aquilai kontinensen. – HAD gyalogsági csapatok alakítottak ki védelmi állásokat itt… – Két tucat vörös pont gyulladt fel; nagy részük az Equus nyakán és sörényén, de jutott néhány az Aquila csőrére és Port Romance környékére is. – Ezekbe beleértendők tengerészgyalogos alakulatok, légvédelmi egységek, föld-levegő és föld-űr komponensek is. A főparancsnokság úgy kalkulál, hogy magán a bolygón nem kerül sor összecsapásokra, nem úgy, mint a Bressián, ám ha mégis megkísérelnének egy inváziót, készen fogunk állni rá.

Meina Gladstone ránézett a komlogjára. Tizenhét perc volt hátra az élő közvetítésig.

– Mi a helyzet az evakuációs tervekkel?

Yani visszanyert lélekjelenléte darabokra hullott. Némiképp kétségbeesetten nézett a feletteseire.

– Nem lesz evakuálás – válaszolta Singh admirális. – Csupán félrevezetésnek szántuk, hogy tőrbe csaljuk vele a Számkivetetteket.

Gladstone egymáshoz veregette az ujjait.

– Több millió ember él a Hyperionon, admirális.

– Igen – mondta Singh –, és meg fogjuk védeni őket, de még a hatezer-egynéhány hegemóniai állampolgár kimenekítése is ki van zárva. Az pedig káoszhoz vezetne, ha mind a hárommillió lakost befogadnánk a Hálóba. Azonkívül biztonsági okokból nem is lehetséges.

– A Shrike miatt? – találgatott Leigh Hunt.

– Biztonsági okokból – ismételte Morpurgo tábornok. Felállt, és elvette a pálcát Yanitól. A fiatalember még ott téblábolt egy másodpercig, nem talált magának sem álló-, sem ülőhelyet, aztán átvonult a terem hátsó részébe, nem messze tőlem, pihenőállást vett fel, és meredten bámult valamire a mennyezet közelében… valószínűleg a katonai karrierje végére.

– A 87.2-es hadműveleti egység a rendszerben van – mondta Morpurgo. – A Számkivetettek visszavonultak a rajuk belsejébe, nagyjából hatvan CSE-re a Hyperiontól. Akárhogy nézzük is, a rendszert biztosítottuk. A Hyperiont biztosítottuk. Számítunk egy ellentámadásra, de fel tudjuk tartóztatni. Mint mondtam, akárhogy nézzük, a Hyperion most már a Háló részét képezi. Kérdés?

Nem volt egy sem. Gladstone Leigh Hunttal, egy sereg szenátorral és a tanácsadóival együtt távozott. A katonai fejesek kisebb csoportokba verődtek, méghozzá úgy tűnt, rangfokozatok szerint. A néhány riporter, akit beengedtek a terembe, az odakint várakozó képezőstábokhoz szaladt. A fiatal ezredes, Yani változatlanul pihenjben állt, és halottfehér arccal, üveges szemmel nézett a semmibe.

Még ülve maradtam egy kicsit, és a Hyperion előhívott térképét néztem. Az Equus nevű kontinens ebből a távolságból még jobban hasonlított egy lóra. Onnan, ahol ültem, még éppen ki tudtam venni a Kantár-hegységet és a narancssárgára színezett sivatagot a ló „szeme” alatt. A hegységtől északra nem látszott egyetlen, a HAD védelmi állásait jelző pont sem, sőt semmiféle szimbólum, csak egy aprócska vörös pötty, ami lehetett akár a kihalt Költők Városa is. Az Időkriptákat egyáltalán nem is jelölték, mintha a Kriptáknak semmiféle katonai jelentősége nem volna, semmilyen szerepet nem játszanának az aznap történtekben. De valahogyan tudtam, hogy nem így van. Valahogyan sejtettem, hogy az egész háború, ezrek hadmozdulata, milliók – talán milliárdok – sorsa azon fog múlni, mit tesz hat ember azon a jelöletlen narancssárga folton.

Becsuktam a rajzfüzetem, a zsebembe mélyesztettem a ceruzáimat, kerestem egy kijáratot, és használtam.

Leigh Hunt a főbejárathoz vezető hosszú folyosók egyikén várt rám.

– Már megy is?

Mély levegőt vettem.

– Miért, nem mehetek el?

Hunt elmosolyodott, már ha mosolynak lehet nevezni a vékony ajkak felfelé kunkorodását.

– Dehogynem, M. Severn. De Gladstone vezérigazgató asszony megkért, hogy tolmácsoljam az üzenetét, miszerint ma délután is szeretne beszélni önnel.

– Mikor?

– Bármikor a beszéde után – vont vállat Hunt. – Amikor önnek megfelel.

Bólintottam. Szó szerint milliók – lobbisták, álláskeresők, önjelölt életrajzírók, üzletemberek, rajongók és lehetséges merénylők – adnának meg bármit, csak hogy válthassanak néhány szót a Hegemónia legismertebb vezetőjével, eltölthessenek néhány másodpercet Gladstone vezérigazgatóval, én pedig akkor találkozhatok vele, „amikor nekem megfelel”. Soha nem állította senki, hogy a világegyetem épelméjű volna.

Elsiettem Leigh Hunt mellett, és a kijárat felé igyekeztem.

Régi hagyomány volt, hogy a Kormányzati Palota falain belül nincsenek nyilvános távnyelők. Rövid sétát kellett tenni a főbejárat beléptetőkapujától a parkon át a sajtóközpontként és terminexként funkcionáló alacsony fehér épületig. A hírhajhászok egy belső vetítőárok köré sereglettek, ahol Llewelyn Drake-nek, „a Mindenség hangjának” ismerős arca és hangja vezette fel éppen Gladstone vezérigazgató „Hegemónia számára létfontosságú” beszédét. Biccentettem neki, találtam egy kaput, amit senki nem használ, felmutattam a világkártyámat, és elmentem kocsmanézőbe.

A Nagycsomópont volt az egyetlen olyan hely a Hálóban – már ha egyszer odaért az ember –, ahol ingyen lehetett távolni. A Háló összes bolygója elérhetővé tett legalább egy puccos városrészt – a TC^2 rögtön huszonhárom háztömböt – a vásárolni, szórakozni, elegáns éttermekben vacsorázni vagy kocsmázni vágyóknak. Főleg utóbbi.

A Tethys folyóhoz hasonlóan a Nagycsomópont is katonai méretű, kétszáz méter magas távnyelőkapuk között terpeszkedett. Kanyarulataival olyan hatást keltett, mint egy végtelen főutca: érzéki élvezetek ezer kilométeres tórusza. Az ide látogató – mint ma délután jómagam – a Tau Ceti tűző napja alatt állva a Csomópont másik végén a Deneb Drei neonfényes, holóktól hemzsegő éjszakai útszakaszára láthat rá, és futólag megpillanthatja a Lusus százemeletes bevásárlóközpontját, tudván, hogy mögötte ott húzódik Úrliget árnyfoltos butiksora a téglacsomóponttal és a Háló legdrágább étkezdéjéhez, a Lombkoronához vezető felvonókkal.

Magasról tojtam az összesre. Csak egy csendes kocsmát kerestem.

A TC^2 kocsmáiban csak úgy nyüzsögtek a hivatalnokok, hajhászok és öltönyösök, így hát felpattantam a Csomóponton ingázó kompok egyikére, és leszálltam a Sol Draconi Septem főutcáján. A gravitáció sokakat elijesztett – még engem is elbátortalanított –, ám ez azt jelentette, hogy nem voltak annyira tömve a kocsmák, és akik oda jártak, inni mentek.

Egy talajszinti kocsmára esett a választásom, ami szinte teljesen elbújt a fő bevásárlólugas tartóoszlopai és szervizaknái mögött. Odabent minden sötét volt: sötét falak, sötét fabútorok, sötét vendégek – bőrük olyan fekete, amilyen fehér az enyém. Ideális hely volt az ivásra, ezért hát ittam: egy dupla whiskyvel nyitottam, aztán menet közben belehúztam.

Még itt sem szabadulhattam Gladstone-tól. A helyiség másik végében egy síkképernyős tévé a vezérigazgató arcát mutatta a hivatalos közvetítésekhez használt kék-sárga háttérrel. Az iszogatók közül többen a tévé köré gyűltek. Elcsíptem néhány szót a beszédből:

– …a hegemóniai polgárok védelmének érdekében… nem engedhetjük, hogy veszélyeztesse a Háló vagy a szövetségeseink biztonságát a… éppen ezért jóváhagytam a teljes körű katonai válaszcsapást…

– Halkítsák le azt a szart! – Legnagyobb döbbenetemre rájöttem, hogy én ordibálok. A vendégek morogtak egy sort a válluk felett, de lehalkították. Néztem egy percig Gladstone mozgó száját, aztán integettem a csaposnak, hogy hozzon még egy duplát.

Valamivel később – órák is eltelhettek – felpillantottam a poharamból, és észrevettem, hogy ül valaki velem szemben a sötét bokszban. Beletelt egy másodpercbe, hogy a tompa fényben hunyorogva felismerjem. Egy pillanatig heves szívdobogás jött rám, ahogy azt gondoltam, Fanny, de aztán pislogtam egyet, és így szóltam:

– Lady Philomel.

Ugyanazt a sötétkék ruhát viselte, amit a reggelinél. Most valahogy úgy tűnt, mintha még mélyebben lenne kivágva. Arca és válla szinte ragyogott a félhomályban.

– M. Severn – lehelte majdhogynem suttogva –, azért jöttem, hogy behajtsam az ígéretét.

– Az ígéretem? – Odahívtam a csapost, de az nem vett észre. Összeráncoltam a homlokom, és Diana Philomelre néztem. – Miféle ígéretet?

– Hát hogy lerajzoljon, mi mást? Vagy már megfeledkezett az estélyen tett ígéretéről?

Csettintettem, de az arcátlan csapos továbbra sem méltóztatott felém nézni.

– Már lerajzoltam – mondtam.

– Igen – felelte Lady Philomel –, de nem teljes alakban.

Felsóhajtottam, és lehajtottam a whiskym maradékát.

– Iszom – közöltem.

– Azt látom – somolygott Lady Philomel.

Fel akartam állni, hogy üldözőbe vegyem a csapost, aztán meggondoltam magam, és szép lassan visszaültem a viharvert fapadra.

– Armageddon – mondtam. – Az armageddonnal játszadoznak. – A nőre összpontosítottam, hunyorogva próbáltam fókuszálni. – Ismeri ezt a szót, hölgyem?

– Azt hiszem, itt már nem fogják kiszolgálni alkohollal – közölte. – Megihatnánk valamit nálam. Iszogathat, amíg lerajzol.

Megint összehúztam a szemem, ám ezúttal már fondorlatból. Lehet, hogy egy kicsit túl sok whiskyt ittam, de nem romlott tőle a felfogóképességem.

– Férj – mondtam.

Diana Philomel újfent elmosolyodott, és a mosolya is sugárzott.

– Napokig a Kormányzati Palotában van – búgta most már tényleg suttogva. – Egy ilyen fontos időszakban muszáj a hatalom forrásának közelében maradnia. Gyere, kint vár a járgányom.

Nem emlékszem, hogy fizettem volna, de gondolom, megtettem. Vagy Lady Philomel fizetett helyettem. Nem emlékszem, hogy kitámogatott volna, de gondolom, valaki megtette. Talán egy sofőr. Emlékszem egy szürke zubbonyos és nadrágos férfira, emlékszem, ahogy belekapaszkodtam.

Az EMJ-nek hólyag formájú teteje volt, kívülről polarizált, ám bentről, a süppedős vánkosokról nézve nagyon is átlátszó. Egy, majd még egy kaput számoltam, és azzal már el is hagytuk a Csomópontot, hogy kék mezők fölött, sárga ég alatt emelkedjünk egyre magasabbra. Formatervezett, valami ébenfaféléből épített házak álltak pipacsos mezők és bronztavak övezte dombtetőkön. A Reneszánsz Vektor? Ezt a rejtélyt akkor túlságosan nehezemre esett kibogozni, ezért a hólyagnak dőltem a fejemmel, és úgy döntöttem, pihenek néhány percet. Kipihentnek kell lennem Lady Philomel portréjához… hehe.

Alattunk elsuhant a vidéki táj.

ÖT

Fedmahn Kassad ezredes követi Brawne Lamiát és Hoyt atyát a homokviharban a Jáde-kripta felé. Hazudott Lamiának; éjjellátó vizorja és szenzorai a körülöttük kavargó elektromos kisülések dacára jól működtek. Úgy volt a legnagyobb esélye megtalálni a Shrike-ot, ha kettejük után megy. Kassadnak eszébe jutottak a hebroni kövioroszlán-vadászatok – az ember kikötött egy kecskét, és várt.

A táborhely köré telepített jelzőműszerek adatai Kassad taktikai kijelzőjén villognak, és az implantjában suttognak. Tudatos kockázatot jelent magára hagyni Weintraubot és a lányát, Martin Silenust és a Konzult alvás közben, az automatikát és egy riasztót leszámítva védtelenül. Ugyanakkor Kassad őszintén kétli, hogy egyáltalán meg tudná-e állítani a Shrike-ot. Mindannyian kipányvázott várakozó kecskék. A nő, a Moneta nevű fantom az, akit Kassad meg akar találni, még mielőtt meghal.

A szél egyre jobban feltámadt, és most már tombol Kassad körül, nullára csökkentve a normál látási viszonyokat, miközben külső páncéljára záporozik. A dűnék ragyognak az elektromos kisülésektől, és miniatűr villámok csattognak a csizmája és a lába körül, ahogy öles léptekkel halad előre, nehogy elveszítse Lamia hőjeleit. Információ áramlik be hozzá a nő nyílt komlogjából. Hoyt védett csatornáiból csak annyi derül ki, hogy életben van, és mozog.

Kassad elhalad a Szfinx kiterjesztett szárnya alatt, érzi a láthatatlan súlyt, ami hatalmas csizmasarokként lebeg fölötte. Aztán a völgy mélye felé fordul, megpillantván a Jáde-kriptát, egy üres foltot, hideg sziluettet az infravörös fényben. Hoyt ebben a pillanatban lép be a félgömb alakú bejáraton; Lamia húsz méterrel mögötte jár. Semmi más nem mozdul a völgyben. A tábori jelzőműszerek, amiket az éjszaka és a vihar eltakar Kassad mögött, arról számolnak be, hogy Sol és a csecsemő alszik, a Konzul éberen, de mozdulatlanul fekszik, és nincs más a tábor területén.

Kassad kibiztosítja a fegyverét, és megszaporázza lépteit. Akkor és ott bármit megadna, hogy hozzáférhessen egy kémműholdhoz, hogy az összes taktikai csatornáját kihasználhassa, és ne kelljen egy töredékes és részleges helyzetképre hagyatkoznia. Vállat von a páncéljában, és megy tovább.

Brawne Lamia kis híján nem tudja megtenni a Jáde-kriptához vezető utolsó tizenöt métert. A szél minden eddiginél viharosabbá fokozódik, úgy taszigálja, hogy kétszer elveszti az egyensúlyát, és fejjel előre a homokba zuhan. Most már valódi villámok cikáznak: nagy villanásokkal kettéhasítják az eget, és megvilágítják a szemközti izzó Kriptát. Kétszer is megpróbál Hoyt, Kassad vagy a többiek után kiáltani, mert meggyőződése, hogy senki nem lenne képes a táborban átaludni ezt a tombolást, ám a komlogja és az implantja csak statikus zajt közvetít, a széles sávon pedig érthetetlen zagyvaságokat hall. Miután másodszor is elesik, Lamia feltérdel, és előrenéz; azóta, hogy futólag megpillantott valakit a bejárat felé haladni, semmi nyomát nem látta Hoytnak.

Lamia szorosan megmarkolja apja automata pisztolyát, és feltápászkodik, majd hagyja, hogy a szél az utolsó métereken a bejárathoz fújja. A félgömbajtó előtt megtorpan.

Hogy a vihar és az elektromosság vagy valami más miatt, nem tudja, de a Jáde-kriptából fényes epezöld szín sugárzik, amely befesti a dűnéket, és síron túli kinézetet kölcsönöz a bőrnek a csuklóján és a kezén. Lamia tesz még egy utolsó kísérletet, hogy elérjen valakit a komlogján, aztán belép a Kriptába.

Lenar Hoyt atya, a kétszáz éves Jézus Társaságának tagja, a pacemi Új-Vatikán lakosa és őszentsége XVI. Orbán pápa engedelmes szolgája üvöltve szitkozódik.

Hoyt eltévedt, és óriási fájdalmai vannak. A Jáde-kripta bejáratához közeli széles termek beszűkültek, és a folyosó annyiszor tért vissza önmagába, hogy Hoyt atya most már azt sem tudja, hol jár a katakombák sorában. Zölden világító falak között kóborol, egy labirintusban, amire nem emlékszik a napközbeni felfedezőutakról vagy a hátrahagyott térképekről. A fájdalom – a fájdalom, amely évek óta elkísérte, a fájdalom, amely útitársául szegődött, amióta a bikurák törzse beleültette a két keresztséget, a sajátját és Paul Duréét – most azzal fenyegeti, hogy újonnan támadt hevességével az őrületbe kergeti.

A folyosó ismét elkeskenyedik. Lenar Hoyt felordít, már észre sem veszi, mit csinál, fel sem fogja, milyen szavakat kiabál – gyerekkora óta nem használt szavakat. Enyhülésre vágyik. Arra, hogy megszabaduljon a fájdalomtól. Hogy ne kelljen tovább cipelnie Duré atya DNS-ének és személyiségének… Duré lelkének terhét… a hátán lévő, kereszt formájú parazitában. Csakúgy, mint saját, tisztátalan feltámadásának iszonyú átkát a mellkasán lévő keresztségben.

Ám Hoyt még üvöltés közben is tudja, hogy nem a mostanra már halott bikurák kárhoztatták ekkora fájdalomra; a telepesek elveszett törzse, akiket olyan sokszor támasztottak fel keresztségeik, hogy gyengeelméjűekké váltak, a paraziták DNS-ének és a sajátjuknak puszta hordozójává, egyben pedig papokká… a Shrike papjaivá.

Hoyt atya a Jézus Társaságából hozott magával egy üvegcse szenteltvizet, amit Őszentsége áldott meg, egy ünnepi misén megszentelt oltáriszentséget és egy példányt az egyház ősi ördögűző szertartáskönyvéből. Ezek a tárgyak most eszébe sem jutnak, a köpönyege zsebében vannak egy plexiüveg buborékba zárva.

Hoyt megtántorodik, a falnak dől, és megint felüvölt. Leírhatatlan erővel ront rá a fájdalom, semmit nem hat ellene az alig negyedórája beadott, teli ampulla ultramorfium. Hoyt atya ordítva megragadja a ruháját, letépi magáról a nehéz köpenyt, a fekete tunikát és gallért, a nadrágot, az inget és fehérneműt, míg végül meztelenül vacog a fájdalomtól és a hidegtől a Jáde-kripta tündöklő folyosóján, és szitokszavakat kiabál az éjszakába.

Újra megindul előrebotorkálva, talál egy ajtót, és bemegy egy olyan nagy terembe, amihez foghatóra nem emlékszik a nappali átkutatás idejéről. Csupasz, áttetsző falak nyúlnak harminc méter magasra egy üres tér mindegyik oldalán. Hoyt négykézláb veti magát, lenéz, és rájön, hogy a padló szinte teljesen átlátszóvá vált. Függőleges aknába bámul le a hártyavékony padló alatt; kilométeres mélységű, lángokban végződő aknába. A termet a tűz mélyből jövő, vörösesen-narancsosan pulzáló fénye árasztja el.

Hoyt az oldalára gördül, és felkacag. Ha az ő kedvéért idézték meg ezt a pokolbéli látomást, nem jártak sikerrel. Hoyt számára kézzelfogható a pokol; a fájdalom az, ami az erein és belein áthúzott szögesdrótként áramlik benne. A poklot emellett az Armaghast nyomornegyedeiben éhező gyerekek emléke jelenti, meg a politikusok mosolya, miközben kisfiúkat küldenek meghalni a gyarmatháborúkban. A pokol a gondolat, hogy az egyház még az ő, Duré életében kihal, amikor az utolsó hívek, egy maréknyi öregember és öregasszony már csak néhány padsort tud megtölteni Pacem hatalmas katedrálisaiban. A pokol nem más, mint képmutatón reggeli szentmisét mondani, mialatt az ember szíve fölött a gonosz keresztség melegen, obszcén módon lüktet.

Forró légáram kerekedik, és Hoyt szeme láttára hátracsúszik a padló egy része, és a lenti aknába vezető csapóajtóvá alakul. A termet kénkő bűze önti el. Hoytnak nevethetnékje támad a közhely láttán, ám a nevetés másodpercek múlva zokogásba fordul. Most már térdel, és véres körmökkel próbálja kikaparni a mellkasán és hátán lévő keresztségeket. A feszület alakú duzzanatok izzani látszanak a vörös fényben. Hoyt hallja a mélyből a lángok hangját.

– Hoyt!

Könnyek között fordul meg, és a nő – Lamia – alakját látja meg az ajtóban. Lamia elnéz mellette, a háta mögé, és felemel egy antik pisztolyt. Tágra nyílik a szeme.

Hoyt atya forróságot érez a háta mögül, hallja a dübörgést – akár egy távoli kohót –, ám ezeken túl hirtelen megcsapja a fülét a kövön végigcsúszó és csikorgó fém hangja. Léptek zaja. Hoyt a mellkasán lévő véres duzzanatot karmolva megfordul, térdéről lehorzsolja a bőrt a padló.

Először az árnyékot látja meg: tízméternyi hegyes szög, tövis és penge… acélcsőszerű lábak, handzsárrozettákkal a térdnél és a bokánál. Aztán a perzselő fény és fekete árnyék villódzásán keresztül megpillantja a szemeket. Száz fazetta… ezer… vörösen izzanak, ikerrubinok szűrőjén áthatoló lézerfény az acéltövis gallér és a higanymellkas felett, amikről lángok és árnyak tükröződnek…

Brawne Lamia elsüti az apja pisztolyát. A lövések csattanása magasan és tompán visszhangzik a kohó morajában.

Lenar Hoyt atya a lány felé pördül, és felemeli az egyik kezét.

– Ne, hagyja abba! – ordítja. – Teljesíti egyikőnk kívánságát! Ki kell mondanom a…

A Shrike, amely eddig ott volt – öt méterrel arrébb –, most hirtelen itt terem, karnyújtásnyira Hoyttól. Lamia tüzet szüntet. Hoyt felnéz, meglátja a saját tükörképét a lény tűz csiszolta krómpáncélján… abban a pillanatban azonban valami mást is meglát a Shrike szemében… és azzal már el is tűnt, hűlt helye a Shrike-nak, Hoyt pedig lassan felemeli a kezét, már-már töprengő arckifejezéssel a torkához nyúl, egy pillanatig rámered a vörös buzgárra, ami beteríti a kezét, a mellkasát, a keresztséget, a hasát…

Az ajtó felé fordul, és látja, amint Lamia halálra váltan, döbbenten bámul, most már nem a Shrike-ra, hanem őrá, a Jézus Társaságából való Lenar Hoyt atyára, és abban a pillanatban ráeszmél, hogy elmúlt a fájdalom, és szóra nyitja a száját, de csak vörösség jön ki rajta, még több vörösség, vörös gejzír. Hoyt ismét lepillant, most először észreveszi, hogy meztelen, látja az álláról és mellkasáról csöpögő vért, cseppekben hulló, patakokban folyó vért a most már sötét padlón, látja, hogy úgy ömlik a vér, mintha valaki felfordított volna egy vödör vörös festéket, aztán pedig már nem lát semmit, ahogy arccal a padlóra bukik, messze… oly nagyon messze… a mélyben.

HAT

Diana Philomel teste olyan tökéletes volt, amilyen tökéletesre a plasztikai sebészet és egy génszobrász kézügyessége formálni tudta. Percekig heverésztem az ágyban ébredés után, hogy a testét csodáljam elfordultában: hátának, csípőjének és lágyékának klasszikus görbületét, ami szebb és hatásosabb geometriával szolgált, mint bármi, amit Euklidész felfedezett, a deréktájnál látható két gödröcskét közvetlenül a tejfehér hátsók öblös kiszélesedése felett, amitől eláll a szívverés, a lágy, egymást keresztező szögeket és a telt combokat, amelyek valami oknál fogva érzékibbek és tömörebbek voltak, mint amire egy férfi anatómiájának bármely részlete ácsingózhatna.

Lady Diana az igazak álmát aludta, vagy legalábbis úgy tett. Ruháink szanaszét hevertek a szélesen elterülő zöld szőnyegen. Sűrű, magenta és kék árnyalatban játszó fény árasztotta el a nagy ablakokat, ahonnan szürke és arany lombkoronákra lehetett rálátni. Hatalmas rajzlapok terítettek be minden helyet szétdobált ruháink körül, alatt és felett. Balra nyújtóztam, felvettem egy papírlapot, és szemügyre vettem a sebtében lefirkantott melleket és combokat, egy kapkodva átdolgozott kart és egy vonások nélküli arcot. Részegen aktot rajzolni, miközben éppen elcsavarják a fejed: az ilyesmi sosem szokott művészi értéket szavatolni.

Felnyögtem, a hátamra fordultam, és a faragott csigavonalas intarziát tanulmányoztam a tizenkét láb magas mennyezeten. Ha a mellettem fekvő nő Fanny lett volna, talán soha nem akartam volna megmozdulni. Így viszont kibújtam a takarók alól, megkerestem a komlogom, konstatáltam, hogy a Tau Ceti Centeren kora reggel van – tizennégy órával a vezérigazgatóval megbeszélt időpont után –, és a fürdőszobába caplattam másnaposság elleni gyógyszerért.

Lady Diana drogériájában a legkülönbözőbb gyógyszerkészítményekből lehetett válogatni. A szokásos aszpirin és endorfin mellett stimeket, nyugtatókat, flashbackes tubusokat, orgazmuskenőcsöt, söntvillanyozókat, kannabiszinhalátort, rekombinálatlan dohányból sodort cigarettákat és még száz másik, nehezebben azonosítható gyógyszert láttam. Találtam egy poharat, legyűrtem két Másnap Fortét, és a hányinger és a fejfájás másodpercek múlva már enyhülni is kezdett.

Lady Diana ébren – és változatlanul pucéran – ült az ágyon, amikor kijöttem a fürdőszobából. Mosolyra húzódott a szám, ám ekkor két férfit vettem észre a keleti ajtónál. Egyikük sem a férje volt, bár mindketten magasra nőttek, és hasonló – bikanyakú, lapátkezű, feszült állkapcsú – stílust képviseltek, mint amit Hermund Philomel fejlesztett tökélyre.

Az emberiség történetének hosszú parádéja során biztosan élt olyan férfiember, aki képes volt meglepetten, meztelenül, két felöltözött és potenciálisan ellenséges szándékú idegen – mondhatni: hímnemű rivális – előtt állni anélkül, hogy összekuporodott volna, anélkül, hogy ösztönösen oda ne kapott volna a nemi szervéhez, és behúzta volna a nyakát, és anélkül, hogy abszolút sebezhetőnek érezte volna magát. Én azonban nem tartoztam ezen férfiemberek közé.

Összehúztam magam, eltakartam a kezemmel az ágyékom, a fürdőszoba felé hátráltam, és annyit nyögtem ki:

– Mi a… kik…?

Segítségkérő pillantást vetettem Diana Philomelre, és láttam, ahogy mosolyog… mosolya méltó párja volt az első találkozásunkkor a tekintetében tapasztalt kegyetlenségnek.

– Kapjátok el! Gyorsan! – követelte hajdani szeretőm.

Eljutottam a fürdőszobáig, és a kapcsoló után nyúltam, hogy becsukjam a tágulós ajtót, amikor a közelebbi férfi a párosból elkapott, megragadott, visszapenderített a hálószobába, és odalökött a társához. Mindkét fickó a Lususról származott, vagy egy hasonlóan magas gravitációjú bolygóról, vagy ha nem, akkor kizárólag szteroid- és Sámson-sejt-diétán éltek, mert különösebb erőfeszítés nélkül dobáltak egyik helyről a másikra. Nem azon múlt, hogy milyen nagydarabok. Azt leszámítva, hogy egy rövid ideig közelharcos karrieremet építettem az iskolaudvaron, az életem… az életem emlékei… nem sok példával szolgáltak az erőszakra, és még kevesebbel arra, hogy én kerüljek ki győztesen a verekedésből. Elég volt egyetlen pillantást vetnem a velem szórakozó két fickóra, hogy tudjam, olyan emberek, akikről még ha olvasunk, sem nagyon hisszük el, hogy léteznek – akik képesek csontokat törni, orrokat belapítani és térdkalácsokat roncsolni, közben pedig csak annyira éreznek bűntudatot, mint amikor én eldobok egy tönkrement íróvesszőt.

– Igyekezzetek! – sziszegte újra Diana.

Feltérképeztem az adatszférát, a ház memóriáját, Diana komlogköldökzsinórját, a két verőlegény vékony kapcsolatát az információs világgal… és noha most már tudtam, hol vagyok: a Philomelek vidéki birtokán, hatszáz kilométerre Pirre fővárostól, a terraformált Reneszánsz Ifjú agrárövezetében… és pontosan tudtam, kicsodák a verőlegények: Debin Farrus és Hemmit Gorma, üzemi biztonsági őrök a Mennyország Kapuja súroló-szakszervezetében… fogalmam sem volt, miért ül rajtam az egyikük, térdét a tarkómba mélyesztve, miközben a másik rátapos a komlogomra, és átbujtat egy ozmózismaszkot a csuklómon, fel a karomon…

Meghallottam a sziszegést, és elernyedtem.

– Ki vagy te?

– Joseph Severn.

– Ez a valódi neved?

– Nem. – Éreztem az igazmondó hatását, és tudtam, hogy kicselezhetném, ha eltűnnék, az adatszférába hátrálnék, vagy teljes egészében visszavonulnék a Magba. Ám ez azzal járna, hogy kiszolgáltatnám a testem a kérdezősködő idegenek kénye-kedvére. Maradtam. A szemem csukva volt, de a következő hangot felismertem.

– Ki vagy te? – faggatott Diana Philomel.

Sóhajtottam. Erre a kérdésre nehezen tudtam őszintén válaszolni.

– John Keats – feleltem végül. Hallgatásuk arról árulkodott, hogy a név nem mondott nekik semmit. Miért is mondana bármit?, kérdeztem magamtól. Egyszer azt jósoltam, hogy ezt a nevet „a vízre írják”. Arra ugyan képtelen voltam, hogy megmozduljak, vagy kinyissam a szemem, az adatszférában viszont minden gond nélkül követni tudtam a hozzáférési vektoraikat. A nyilvános fájl nyolcszáz John Keatset dobott ki nekik, és a költő neve is köztük volt, de nem különösebben izgatta őket egy kilencszáz éve halott személy.

– Kinek dolgozol? – Hermund Philomel hangját hallottam. Magam sem tudom, miért, de ezen egy kicsit meglepődtem.

– Senkinek.

A hangok halk Doppler-effektusa megváltozott, amikor kupaktanácsot tartottak.

– Létezik, hogy ellenálló a szérummal szemben?

– Senki sem tud ellenállni – mondta Diana. – Olyan előfordulhat, hogy meghalnak, miután beadták nekik, de ellenállást nem lehet kifejteni vele szemben.

– Akkor meg mi folyik itt? – kérdezte Hermund. – Minek visz be Gladstone egy ilyen jöttmentet a tanácsülésekre a háború előestéjén?

– Ugye tudja, hogy a pasas hall minket? – szólalt meg egy másik férfi. Az egyik nehézfiú lehetett.

– Nem oszt, nem szoroz – vágta rá Diana. – Úgyis belehal a vallatásba. – Megint felerősödött a hangja, ahogy hozzám intézte szavait. – Miért hívott meg a vezérigazgató a tanácsba… John?

– Magam sem vagyok biztos benne. Valószínűleg azért, hogy halljon a zarándokok felől.

– Milyen zarándokok felől, John?

– A Shrike-hoz igyekvő zarándokok felől.

Valaki felhorkantott.

– Csend legyen! – pisszegte le Diana Philomel. Tőlem azt kérdezte: – A Hyperionon lévő zarándokokról van szó, John?

– Igen.

– Most is folyamatban van egy zarándoklat?

– Igen.

– És miért tőled kérdezősködik erről Gladstone, John?

– Álmodom róluk.

Valaki hangosan kifejezte az undorát.

– Ez egy őrült – mondta Hermund. – Még az igazmondó hatása alatt sem tudja megmondani, kicsoda, most meg ezzel a baromsággal jön. Intézzük el gyorsan, és…

– Hallgass! – torkollta le Lady Diana. – Gladstone-nak nem ment el az esze. Valamiért meghívta, vagy ezt már elfelejtetted? John, hogy érted azt, hogy álmodsz róluk?

– Az első visszanyert Keats-személyiség benyomásairól álmodom – magyaráztam. Kásás hangom volt, mintha félálomban beszélnék. – Rákötötte magát az egyik zarándokra, amikor megölték a testét, és most a mikroszférájukban bolyong. Nem tudom, miért, de minden, amit észlel, megjelenik az álmaimban. Lehet, hogy ő meg az én tetteimről álmodik, nem tudom.

– Őrület – morogta Hermund.

– Nem, nem – mondta Diana feszülten, már-már döbbenten. – John, te egy kibrid vagy?

– Igen.

– Ó, Jézusom, Allahra – szaladt ki Lady Diana száján.

– Mi az a kibrid? – kérdezte az egyik nehézfiú. Sipító, szinte nőies hangon beszélt.

Egy percre csend támadt, amit aztán Diana tört meg.

– Hülye. A kibridek távirányítású emberek, akiket a Mag gyártott. Még a Tanácsadó Testületbe is bekerült néhány, egészen a múlt századig, amikor betiltották őket.

– Szóval olyan, mint egy android? – kérdezte a verőlegény.

– Kuss! – ugatta le Hermund.

– Nem – válaszolta Diana. – A kibridek tökéletes génállománnyal rendelkeznek, a Régi Földre datálható DNS-ekből formálták újra őket. Nem kellett más hozzá, csak egy csont… egy hajszál… John, hallasz engem? John?

– Igen.

– John, te egy kibrid vagy… tudod, hogy kiről mintázták a személyiségedet?

– John Keatsről.

Hallottam, amint mély levegőt vesz.

– Ki volt… John Keats?

– Egy költő.

– Mikor élt, John?

– 1795-től 1821-ig – feleltem.

– Melyik időszámítás szerint?

– Régi Föld, Kr. u. – válaszoltam. – A Hidzsra előtt. Újkori…

Hermund zaklatott hangja szakított félbe.

– John, te most… most is kapcsolatban vagy az InforMaggal?

– Igen.

– Képes vagy… tudsz velük szabadon kommunikálni az igazmondó ellenére?

– Igen.

– Ó, bassza meg! – káromkodott a sipító hangú verőlegény.

– El kell húznunk innen a csíkot – csattant fel Hermund.

– Csak még egy perc – mondta Diana. – Meg kell tudnunk…

– Nem vihetnénk magunkkal? – kérdezte a mély hangú verőlegény.

– Marha – válaszolta Hermund. – Ha él, és kapcsolatban van az adatszférával meg a Maggal… a fenéket, ő konkrétan a Magban él, ott tárolják a tudatát… figyelmeztetheti Gladstone-t, az Elnöki Testőrséget, a HAD-at, akit csak akar!

– Fogd már be! – mondta Lady Diana. – Ha befejeztem, azonnal végzünk vele. Még néhány kérdés. John?

– Tessék.

– Miért akar Gladstone tudni arról, hogy mi történik a Shrike-zarándokokkal? Van valami köze a Számkivetett-háborúhoz?

– Nem biztos.

– Picsába – suttogta Philomel. – Menjünk már!

– Hallgass! John, honnan származol?

– Az elmúlt tíz hónapot az Esperance-on töltöttem.

– És azelőtt?

– Azelőtt a Földön éltem.

– Melyik Földön? – sürgetett Hermund. – Új-Földön? Föld Kettőn? Földvárosban? Melyiken?

– A Földön – válaszoltam. Aztán eszembe jutott. – A Régi Földön.

– A Régi Földön? – szólalt meg az egyik nehézfiú. – Ez így kurvára nem oké. Én léptem.

Egy lézerfegyver sülő szalonnára emlékeztető sercegése hallatszott. Megcsapta a szag az orrom – édesebb, mint a szalonnáé –, aztán valami nagyot döndült.

– John – mondta Diana Philomel –, most a személyiségmintád régi földi életéről beszélsz?

– Nem.

– Te magad… kibrid valódban… jártál a Régi Földön?

– Igen – feleltem. – Ott ébredtem fel a halálomból. Ugyanabban a szobában a Piazza di Spagnán, ahol meghaltam. Severn nem volt ott, de Clark doktor és mások igen…

– Ez tényleg elmebeteg – bizonygatta Hermund. – A Régi Föld több mint négy évszázada elpusztult… hacsak a kibridek nem élnek négyszáz éven át…

– Dehogy – ripakodott rá Lady Diana. – Fogd be, és hagyd, hogy befejezzem, amit elkezdtem! John, miért… hozott vissza a Mag?

– Nem tudom biztosan.

– Van valami köze az MI-k belső polgárháborújához?

– Talán – válaszoltam. – Valószínűleg. – Érdekes kérdéseket tett fel.

– Melyik frakció hozott létre? A Mérsékeltek? A Veszettek? A Végsők?

– Nem tudom.

Türelmetlen sóhajt hallatott.

– John, értesítettél arról valakit, hogy hol vagy, és mi történik veled?

– Nem – mondtam. Nem vallott valami nagy értelmi képességekre, hogy ilyen sokáig várt ezzel a kérdéssel.

Hermund szintén fújtatott egy nagyot.

– Nagyszerű – mondta. – Most pedig tűnjünk el innen, mielőtt…

– John – szólalt meg Diana –, tudod, miért kényszerítette ki Gladstone ezt a háborút a Számkivetettekkel?

– Nem – válaszoltam. – Vagyis inkább, számos oka lehet. A legvalószínűbb, hogy ezzel a húzással akart előnyt kovácsolni a Maggal való alkudozásban.

– Miért?

– Vannak a Mag ROM vezetőségében olyanok, akik félnek a Hyperiontól – feleltem. – A Hyperion ismeretlen változó egy olyan galaxisban, ahol minden változót meghatároztak.

– Kik félnek, John? A Mérsékeltek, a Veszettek vagy a Végsők? Melyik MI-csoport fél a Hyperiontól?

– Mind a három – válaszoltam.

– Bassza meg! – suttogta Hermund. – Figyelj ide… John… van valami köze mindennek az Időkriptákhoz meg a Shrike-hoz?

– Nagyon is.

– Hogyan? – vette vissza a szót Diana.

– Nem tudom. Senki sem tudja.

Hermund vagy valaki más keményen, durván mellkason ütött.

– Úgy érted, hogy a Mag kibaszott Tanácsadó Testülete nem jósolta meg, mi lesz a vége ennek a háborúnak, ennek az egésznek? – Hermund mordult egyet. – Azt várod, hogy elhiggyem, hogy Gladstone és a szenátus valószínűségi előrejelzés kikérése nélkül vágott bele a háborúba?

– Nem – feleltem. – Már évszázadokkal ezelőtt megjósolták a háborút.

Diana Philomel olyan hangot adott ki, mint egy kisgyerek, aki nagy halom cukorkára bukkan.

– Mit jósoltak, John? Mondj el mindent!

Kiszáradt a szám. Az igazmondó szérum felszívta a nyálam.

– Előre jelezték a háborút – mondtam. – A Shrike elé járuló zarándokok kilétét. A hegemóniai Konzul árulását azáltal, hogy aktivál egy szerkezetet, ami megnyitja… megnyitotta… az Időkriptákat. A Shrike-veszedelem felbukkanását. A háború végkimenetelét és a veszedelem…

– Mi lesz a végkimenetele, John? – suttogta a nő, akivel alig pár órája szeretkeztem.

– A Hegemónia vége – mondtam. – A Világháló elpusztítása. – Megpróbáltam megnyalni a számat, de száraz volt a nyelvem. – Az emberi faj vége.

– Ó, Jézusom, Allahra – lehelte Diana. – Van bármi esélyünk arra, hogy a jóslat téves?

– Nincs. Illetve csak annyiban, hogy a Hyperion miként fogja befolyásolni az eredményt. A többi változót számításba vették.

– Öld meg! – kiabálta Hermund Philomel. – Öld meg ezt az izét… aztán végre eltűnhetünk innen, és tájékoztathatjuk Harbritot és a többieket.

– Jól van – ment bele Lady Diana. Majd egy másodpercre rá: – Ne, te hülye, ne a lézerrel! Beadjuk neki a halálos dózisú alkoholt, ahogy elterveztük. Gyere, és tartsd az ozmózismandzsettát, hogy ráköthessem a cseppinfúziót!

Szorítást éreztem a jobb karomon. A következő pillanatban robbanások ráztak meg, és valaki felkiáltott. Füstöt és ionokkal telítődött levegő szagát éreztem. Egy nő felsikított.

– Vegyék le róla azt a mandzsettát! – parancsolta Leigh Hunt. Láttam, ahogy ott áll a szokásos konzervatív szürke öltönyében, az Elnöki Testőrség tetőtől talpig páncélba és polimerálcába öltözött kommandósaival körülvéve. Egy Huntnál két fejjel magasabb kommandós biccentett, átvetette a vállán a pokolkorbácsát, és sietve teljesítette a parancsot.

Az egyik taktikai csatornán, amit egy ideje már nyomon követtem, saját magamat láttam a felvételeken… meztelenül kezem-lábam szétvetve feküdtem az ágyon; a karomon ozmózismandzsetta, a bordáim tájékán növekvő zúzódás. Diana Philomel, a férje és az egyik verőlegény eszméletlenül hevert a törmelékkel és törött üvegcserepekkel borított szobában, de életben voltak. A másik végrehajtó kettészakadva torlaszolta el az ajtót, testének felső darabja egy túlsütött rostélyos színét és formáját vette fel.

– Minden rendben, M. Severn? – kérdezte Leigh Hunt, miközben felemelte a fejem, és egy hártyavékony oxigénmaszkot nyomott a szám és az orrom elé.

– Hrrrmmmgh – feleltem. – Rembem. – Úgy jöttem a saját érzékeim felszínére, mint egy búvár, aki túl gyorsan úszik fel a mélységből. Hasogatott a fejem. A bordáim pokolian sajogtak. A szemem még nem jött teljesen rendbe, de a taktikai csatornán láttam, amint Leigh Hunt vékony szája felfelé kunkorodik. Nála ez volt a mosoly.

– Segítünk felöltözni – mondta Hunt. – Kap egy kis kávét a hazaúton. Aztán irány a Kormányzati Palota, M. Severn. Már ott kéne lennie egy találkozón a vezérigazgató asszonnyal.