Szerző: Báthori István

Könyv címe: Halál a sivatagból

Megjelenés éve: 2024

Figyelmeztetés! A könyv 16 éven aluli ólvasók számára nem ajánlott!

Báthori István

Halál a sivatagból

Fantasy novella

1. Kezdet

Mezopotámia, Calah vára i.e. 3200. Villen főtanácsos a királyi palota egyik felső teraszán állva bámulja a várost. A város mögött délnyugatra a Mantra hegység alakja jól kivehető. Villen elmélyedve gondolataiba alig veszi észre a király közeledtét. Két fegyveres katona kíséretében kilép Ezra, Calah városának királya. Csillogó arannyal és drágakövekkel díszitett királyi ruháján megcsillant a nap fénye, előkelő nemesi mivoltát le sem tagadhatná. Negyvenes éveinek közepén járva egyszerre hordozza magán a harcedzett katona és az elmélkedő uralkodó jegyeit. Sötétbarna haja, amely vállára omlik, keretet ad arcának, melyet az ambíció és a felelősség vonásai szántottak fel. Gondosan ápolt szakálla kiemeli éles állkapcsát, miközben acélos tekintete olyan, mintha a világot mérlegelné. Mélyvörös és aranyszínű királyi ruházatot visel, amelyet drágakövek és finom hímzések díszítenek, ezzel gazdagságot és hatalmat sugározva. Arany koronája, amelyet rubinok és zafírok ékesítenek, súlyosan nyugszik homlokán; a hatalom szimbóluma, de egyben terheinek jelképe is. Magas és széles vállú alakja olyan férfit mutat, aki egyaránt megállja helyét a csatatéren és a tanácsteremben, rendíthetetlen elhatározással. A királyi külső mögött azonban nyughatatlan energia rejtőzik, a halhatatlanság utáni hajthatatlan vágy árnyéka. Csendben megáll Villen mellett néhány pillanatra majd megtöri a csendet:

- Elgondolkoztál-e már azon, hogy mi lesz utánunk?

- Felség, ezen szerintem már mindenki elgondolkozott legalább egyszer életében, és valószínűleg mind ugyanarra jutottunk. - válaszolt Villen. -Mégpedig, hogy sosem fogjuk megtudni vagy meglátni!

- Én ennél többet akarok! - jelentettek ki a király. - Nem akarok csak úgy meghalni, üres és egyre jobban szertefoszló emlékeket hátrahagyva. Kell lennie más lehetőségnek is.

- Talán a költészetben és művészetekben még tovább élhet emlékezete, mint uralkodóként. - vetette fel Villen.

- Ugyan tanácsos, talán apám, míg király volt, nem-e építtetett szobrokat melyek őt ábrázolják, ország szinten szerteszét? És mi lesz sorsuk? Hisz a szobrok is éppúgy idővel elporladnak, ahogyan a király is a sírkamrájában. Vagy talán ódákban és versekben, történetekben tovább él? Lehetséges, de elfakul emléke és lassan legendává válik, mint a néhai Odrex, a sivatag egykor leghíresebb uralkodója, akinek létezesében ma már kételkednek. És hova lett ő? Ide s tova 300 esztendeje már, hogy nincs, és neve, emlékezete lassan teljesen szertefoszlik.

- Engedelmével felség, talán igen talán nem. Hisz ugyan nem él, de eltelt 300 esztendő és még most is beszélnek róla. – jegyezte meg Villen.

- Én ennél többet akarok Villen, negyvenhat esztendős vagyok immár és csupán tíz esztendeje, hogy király. - jelentette ki Ezra miközben a messziségbe révedt. - Megtalálom a módját, hogy az én történetem ne úgy érjen véget, mint bárki másé.

Eközben újabb léptek hallatszottak a terasz bejárata felől. Mardek főtanácsos közeledett tanoncával Elekel. Mardek főtanácsos, bár a király belső köreinek tagja, sokak számára megosztó figura. Az udvarban híres éleslátásáról és gyors észjárásáról, ám ugyanennyire hírhedt számító természetéről és a saját érdekeit előtérbe helyező hozzáállásáról. Sötét haját gondosan hátrafésülve viseli, de már ősz szálak tarkítják, jelezve, hogy nem kevés időt töltött az udvar intrikáinak szövevényében. Fekete és mélyzöld ruházata, amely egyszerűnek tűnik, közelebbről nézve a finom anyagok és rejtett díszítések révén árulkodik titkolt hiúságáról. Arca kemény és kifejezéstelen, gyakran merev mosolyt visel, amely sokak számára inkább árulkodik gúnyról, mint valódi jó szándékról. Szemében gyakran látszik az a fürkésző pillantás, amely mintha mindig valamilyen lehetőséget keresne, hogy miként fordíthatná a helyzetet saját hasznára. Mardek számára a hatalom nem csupán eszköz, hanem végső cél, és ezt ritkán rejti véka alá. Bár látszólag hűséges Ezra királyhoz, az udvarban sokan úgy vélik, hogy Mardek elsősorban a saját előmenetelét tartja szem előtt. Bölcsesség helyett inkább ravaszság jellemzi; tanácsai gyakran rejtett szándékokat szolgálnak. Megnyerő szavai mögött ott lapul a manipuláció, és gyakran tesz olyan ígéreteket, amelyeket csak akkor tart be, ha azok számára is előnyösek. Nem egyszer híresztelik róla, hogy az udvar más tagjai elleni intrikákban is részt vett, ha úgy látta, valaki veszélyeztetheti a pozícióját. Ugyanakkor gyakorlatiassága és határozottsága miatt a király gyakran fordul hozzá, különösen akkor, ha gyors döntésekre van szükség. Ez a kettősség – a látszólagos lojalitás és a rejtett számítás – teszi Mardeket az udvar egyik legveszélyesebb alakjává. Elek egy fiatal, tizenkilenc éves tanonc, aki tele van lelkesedéssel és kíváncsisággal. Vékony termetét energikus mozgás és örökké csillogó, kék szemek jellemzik. Bár hajlamos vakmerő döntésekre, éles eszével és szorgalmával már most kitűnik társai közül, és nagy jövő állhat előtte.

- Felség, engedelmével a nagy tanács készen áll a tanácskozásra, csak önöket várjuk. - törte meg a csendet Mardek.

- Rendben, menjünk Villen! - mondta a király, majd lassú léptekkel elindultak a tanácskozó terem felé.

Eközben a királyi udvarba megérkezett Wolcen hadvezér és kísérete, fényes páncélruháikban, arany markolatú kardokkal az oldalukon. Lovaikat kint hagyták a lovász fiúknak a kapuknál. Wolcen a harcterek rettegett mestere, Calah királyságának leghíresebb hadvezére. Magas, erőteljes alkatával és éles tekintetével már puszta jelenlétével is tiszteletet és félelmet kelt. Rövid, néhol hiányos haja és sebhelyekkel tarkított arca tanúskodik a számtalan megvívott csatáról. Fényes páncélja és arany markolatú kardja hűen tükrözi rangját, miközben szavai nyugodtak és határozottak. Wolcen nemcsak tapasztalt hadvezér, hanem hűséges tanácsadó is, aki minden helyzetben a király védelmét tartja szem előtt. Szigorú, de igazságos vezető, akit emberei feltétlenül tisztelnek, és aki soha nem hátrál meg a kötelességtől. Az udvarra belépve rögtön meg is kérdezte az ott álló őrségtől, hogy hol található Ezra király. Az őrök kapitánya rögvest beküldetett a palotába, hogy megtudakozzák. Nemsokára vissza is érkezett a követ.

- Ezra király épp a tanácsteremben ülésezik, ám mielőtt bement volna meghagyta, hogy amennyiben megérkezik Wolcen nagyúr, várja meg őt a királyi lakosztályban! - mondta a követ.

- Rendben, - válaszolt Wolcen, - az embereim kapjanak megfelelő ellátást és térjenek nyugovóra, adta ki a parancsot az épp akkor érkező udvarmesternek.

-Természetesen uram. - válaszolt Derek, a király udvarmestere és gondnoka.

Wolcen lassú léptekkel elindult a palota felé, és miután a hosszú lépcsőkön feljutva elérkezett a trónterem ajtajáig, köszöntötte a király két testőrét, akik meghajolva tisztelegtek. A trónteremtől elfordulva jobbra, elindult a palota felső szintje felé, ahol a király lakosztálya található. A bejárata előtt úgyszintén két királyi testőr állt rendületlenül, nem is volt belépése oda senki másnak a királyon, a királynén, Wolcenen és Villenen kívül, csakis külön engedéllyel. Érkezésekor a testőrök félre álltak, szabad bejárást biztosítva. Belépve, a megszokott királyi pompa várta, arannyal bevont kerevet, pompás elefántcsont asztal, székek, drága kárpitok és a legfinomabb selyem mindenhol. Leülve az egyik kerevetre az asztalra helyezett szőlőt kezdte lassan szemenként eszegetni. Időközben a rövid tanácskozásnak végeztével, lépések hallatszottak a folyosó felől, majd tágra nyílt az ajtó és belépett Ezra és Villen. Wolcen felállt a király tiszteletére de Ezra intett, hogy foglaljon helyet, majd ők is leültek vele szembe.

- Milyen hírrel tudsz szolgálni? - kérdezte a király.

- Azt hiszem a lehető legjobbal az elmúlt időszakból. - válaszolt Wolcen. Megtaláltuk az eddigi legérdekesebb sírboltot az ásatások során, messze a Fenri sivatag déli részén. Ezt szerintem látnia kell felség. Még az is lehetséges, hogy a néhai Odrex idejéből való és hozzá tartozik, embereink most is dolgoznak rajta, ott maradt Azar felvigyázónak. Hatalmas termet ástunk ki a homok dűnék alól, és egyik a másik után kerül elő, több mint négyszáz munkás dolgozik rajta.

- Talán Odrexhez tartozik, valóban? - lepődött meg a király és felcsillant a szeme. Akkor valóban látnom kellene, Villen főtanácsos ön mit gondol erről?

- Uram, ha megengedi, szerintem előbb meg kellene bizonyosodnunk róla, hogy valóban valami értékeset találtunk, mielőtt napokat utaznánk a messzi sivatagba. - vélte Villen.

- Egészen biztos, hogy értékes! - jelentette ki Wolcen. - Különben nem indultam volna el rögtön jó magam néhány emberemmel, hogy átszeljük a sivatagot, hanem megüzentem volna a futárral, aki csak az érkezésemről hozott hírt. De biztos vagyok benne, hogy van valami ott a homok leple alatt.

- Rendben! - bólintott a király, majd kiszólt az ajtónálló őröknek, hogy hívassák gyorsan Dereket, az udvarmestert. Közben felállt és az ablakhoz sétált, ahonnan már látni lehetett a lassan lenyugvó nap fenséges hanyatlását. Nem akarok hasonlóan eltűnni a semmibe, gondolta magában. Valamit tennem kell, hogy ez ne történjen meg. Közben megérkezett Derek. Az udvarmester, a rend és fegyelem megtestesítője. Középkorú, alacsony, kissé zömök férfi, akinek fürge mozgása és éles szemei révén semmi nem kerüli el a figyelmét a palotában. Sötét haja mindig gondosan fésült, ruházata egyszerű, de kifogástalanul tiszta, ami precíz természetét tükrözi.

- Udvarmester! - szólt a király, - Gondoskodj róla, hogy a királyi hintót elkészítsék holnap hajnalra, és a királyi őrség parancsnokát is értesítsd a holnapi utamról, ugyanis elutazom egy időre.

- Ahogy óhajtja felség! - hajtotta meg magát Derek, majd sietve távozott.

- Wolcen, térj nyugovóra, holnap hajnalban útra kelünk, hogy újra átszeljük a sivatagot, remélem, ezúttal nemhiába! - mondta a király, visszaemlékezve korábbi kutatásaikra.

- Természetesen felség, ezúttal szerintem biztos, hogy találtunk valami értékeset. – mondta bizakodóan a hadvezér. Ezt követően meghajolva elköszönt és távozott. Villen tanácsos mindeközben csendben üldögélt és ősz hajfürtjeit simogatta. Villen főtanácsos, Calah királyának egyik legmegbecsültebb tanácsadója, egy idősödő, de tekintélyt parancsoló férfi, akinek megjelenése tükrözi évtizedek bölcsességét és szolgálatát. Bíbor palástja, amely a király személyes ajándéka, egyaránt szimbolizálja rangját és a király iránti lojalitását. Ez az öltözék kiemeli tiszteletreméltó alakját a királyi udvar forgatagából. Ősz hajának ezüstös fénye koronaként övezi fejét, amely mögött éles elméjét és mély tudását rejti. Sötétbarna szemeiben a múlt tanulságai és az eljövendő idők terhei tükröződnek. Magas, de kissé hajlott termete a hosszú évek alatt átélt nehézségekről és elhivatottságról árulkodik. Villen kimért modorával és bölcs szavaival minden helyzetben tiszteletet ébreszt maga iránt. Hangja mély és nyugodt, minden szavában megfontoltság és éleslátás rejlik. Bár a királyi udvarban vannak nála fiatalabb és talán energikusabb tanácsadók is, Villen tekintélye és tapasztalata miatt mind közül a legmegbízhatóbb. Ő az, akit a király gyakran keres fel, ha az ország sorsát érintő legfontosabb döntéseket kell meghozni. Villen nemcsak a jelenben, hanem a jövőben is gondolkodik; minden tanácsa mögött az ország és a király stabilitásának megőrzése rejlik. Bár kívülről higgadtnak tűnik, belül a birodalom biztonsága és jövője iránti aggódás hajtja.

Nemsokára újra nyílt az ajtó és megjelent a királyné Miriam. Miriam királyné szépsége és méltósága a királyi udvar ékköve. Hosszú, aranyszőke haja és finoman metszett vonásai egy bölcs és erős asszonyt tükröznek, aki nemcsak a palota, hanem a nép szívét is elnyerte. Szemei lágy, mégis határozott tekintetet sugároznak, amely mögött mély szeretet és önfeláldozás rejlik. Bár a királyné finoman nőies, a veszély pillanatában bátorsága és gyors döntései is kiemelik: Miriam nem csupán dísz a trón mellett, hanem olyan uralkodónő, aki bármit megtenne fia és birodalma védelmében. Villen felállt.

- Hallom újra útnak indul felség.. – mondta szomorúan. - Ezúttal mennyi ideig lesz távol?

- Még nem tudom kedvesem, de távollétemben te intézed a királyság dolgait és Villen tanácsos segit ebben. – válaszolt a király.

- Alexander hercegtől búcsúz el mielőtt elmész, az út veszélyes még egy királynak is! - mondta aggódva Miriam királyné. - Már a szobájában van, lassan nyugovóra tér, menj most felség, kérlek.

- Rendben! - egyezett bele a király. - Villen, kövess kérlek!

Miriam ott maradt maga elé meredve miután Ezra és Villen együtt elhagyták a királyi lakosztályt. Nem tetszettek neki a királyt egyre jobban hatalmába kerítő kutatásai a hallhatatlanság után. Ezra és Villen néhány lépés után Alexander herceg lakosztályához érkeztek, amely közvetlenül a királyi lakosztály mellett volt található, őrséggel az ajtó előtt. Alexander a király egyetlen gyermeke, ti. eltérően a királyi szokásoktól, Ezra nem tartott fenn háremet, sem felesége nem volt Miriamon kívül. A kis herceg nemrég töltötte be a hetedik életévét, és ahogy az szokás volt elkezdte a katonai neveltetését. Belépve a szobába ott találták a szőnyegen Lizivel a dajkájával, akivel az ideje nagy részét töltötte naponta, amint épp fa kockákkal építgettek. Édesapja érkeztére a kisherceg rögtön hozzá szaladt. Sajnos az uralkodás terhei mellett nemsok ideje maradt Ezrának a fiára. Lizi felállt.

- Engedelmével uram, távozok! – hajolt meg Lizi.

- Természetesen elmehetsz! - intett a király és helyet foglalt az asztal melletti pamlagon.

A herceg lakosztálya úgyszintén királyi pompa és ragyogás színhelye volt, ahogyan azt csak el lehet képzelni kelet egyik leggazdagabb királyáról. Alexander rögtön az apja ölébe ült és kérdezősködni kezdett:

- Felség (ez volt a szükséges hivatalos megszólítás még neki is), holnap újra elmész? – kérdezte érdeklődő szemekkel.

- Igen fiam, a királynak fontos ügye akadt, ezért egy ideig ismét távol leszek, de ígérem nem tart sokáig és hamar visszatérek. – nyugtatta meg Ezra.

- És most hova mész? – érdeklődött tovább a herceg, - Én is mehetek veled most?

- Nem fiam sajnálom, még egyelőre itthon kell maradnod és még sokat kell tanulnod a világról, ugyanis tudod, egyáltalán nem veszélytelen az élet odakint a sivatagban; de engem ne félts, én már kiismerem magam a falakon kívül is! – mondta Ezra.

- Felség, elnézést hogy közbe szólok, de értesítnem kellene a kincstárnokot, hogy a holnap kezdődő útjára különítsen el önnek megfelelő mennyiségű arany dénárt. – vetette fel Villen.

- Ó természetesen Villen, - válaszolt a király. – nem is tudom, mi lenne velem nélküled, erről már meg is feledkeztem. Értesítd kérlek Ferin kincstárnokot, hogy készítsen elő hétezer arany dénárt.

- Rendben, akkor engedelmével én távozom! – hajtotta meg magát Villen.

A király csak legyintett, hogy elmehet, és bent maradt a fiával, akivel hosszasan beszélgettek még a király útjáról. Villen a folyosón végig sietve elért a pompás elefántcsont lépcsőkhöz, melyek szegélye arannyal volt díszítve, és amely a palota udvaráról egyenest emelkedett a palota legfelső szintjéig mintegy hatvan méter hosszan. Maga a palota is kelet egyik ékköve volt a maga nyolc szintjével, és Calah város egyik legmagasabb épülete. Ennél magasabb már csak a városi könyvtár épülete és annak központi tornya volt. Villen megérkezve a palota második szintjére, nemsokára már a kincstárnál is találta magát. Az őrök engedelmesen be is engedték, szerencséjére Fenir kincstárnok még ott volt a szolgálóival. Fenir, a palota kincstárnoka, szigorú és számító férfi, akinek minden gondolata az arany és a költségek körül forog. Komoly tekintete és mindig pontos nyilvántartása a királyság gazdasági stabilitásának záloga. Bár nem túl barátságos, szakértelme és precizitása miatt nélkülözhetetlen a királyi udvarban.

- Kincstárnok! – köszöntötte kéz üdvözlettel Villen, - A király parancsából utasítom önt, hogy készítsen reggelre hétezer arany dénárt a király útjára.

- Üdvözlöm tanácsos! – köszöntötte Fenir Villent. - Természetesen elő készítem. Szabadna tudnom esetleg, hogy a király hova utazik?

- A sivatagban akadt dolga, az országunk legdélebbi részén. – válaszolt Villen. - Kérlek, a kért összeg hiánytalanul álljon reggel a király rendelkezésére.

- Ahogy óhajtja a király. – válaszolt Fenir, majd szólt a szolgálóinak, hogy kövessék.

Villen megfordult és távozott. Az udvart elérve látta, hogy már igencsak besötétedett és valószínű, hogy már későre jár. Oda intve az egyik szolgálót az udvarból, meghagyta neki, hogy tudassa a királyt a távozásáról, valamint arról, hogy hajnalban még a király indulása előtt itt lesz. Majd a hintójába beülve elhagyta a palotát és elindult a házához nyolc lovas őr kíséretében, amely nem messze található a palotától, mintegy hétszáz méterre.

Eközben a könyvtár torony legmagasabb szintjén, melynek nyitott terasza van, egy fiatalember bámulta a csillagokat egy heverőn feküdve. Egy mély, de ugyanakkor szelíd hang szólította bentről:

- Megint álmodozol Henry fiam?

Benett volt az, a könyvtáros, igen nagy tudású ember, aki az életét a könyveknek szentelte és immáron hetven esztendős is elmúlt. Calah városában mindenki ismerte, noha nem kevesebb, mint negyvennyolcezer ember lakta. Ám bölcsességének híre még ennél messzebb is eljutott, hisz nem kevés alkalommal hívták meg vendégeik körébe a környező királyok is. És bár nemvolt saját gyermeke, de a tanoncaira ekképpen tekintett, közülük is az imént említett Henryre. Henry alig húsz éves fiatal suhanc, aki ugyan értelmes és okos fiatalember, ugyanakkor nagy álmodozó is.

- Benett mester, vajon eljuthat-e ember a csillagok közelébe valaha is? – kérdezte érdeklődve Henry.

- Fiam, te már megint olyasmin gondolkozol, ami nem kézen fogható, és hacsak az ember nem tanul meg repülni, a válaszom nem! – mondta kissé tréfásan Benett, miközben kilépett a teraszra.

- De olyan szépek és csodálatosak, vajon mitől ragyognak úgy, mint sok ezernyi fáklya lángja? És miért tűnik úgy, hogy estéről estére elmozdulnak a helyeikről? - érdeklődött tovább Henry.

- Nem tudom fiam, a tudományok közül egyedül a csillagászatban nem vagyok igazán jártas, de ha nagyon érdekel, beajánlhatlak a csillagászok egyletébe. – mondta nevetve Benett. - Miért nem kutatod a könyveket és az abban rejlő bölcsességeket és tudást a csillagok helyett? Hisz ez itt a világ egyik legnagyobb könyvtára több tízezer könyvel és irattal. – fordította komolyra a szót.

- De hiszen tudja mester, hogy szinte egész nap olvasok és iratokat másolok, de jó volna megtapasztalni is dolgokat, kalandozni a messzeségbe, elmenni keletre, nyugatra, északra és délre, hadd látom, hol van a földnek széle! – szavalta Henry.

- Megértelek! – mondta Benett, Henry nagy csodálkozására. - Szerintem az életben mindennek megvan az ideje, eljön majd az is, amikor kalandokban lesz részed, hisz senki sem várja el tőled, hogy itt éld le az életed ebben a könyvtárban. De tudod mit, holnap elmegyek a királyhoz ha szeretnéd, és be ajánllak követnek, hisz fiatal korod ellenére igen jártas vagy a tudományokban. Öt nyelven beszélsz, nem lesz nehéz őt meggyőznöm, hogy küldjön el a követeivel téged is egy másik országba, hadd láss világot.

- Tényleg megtenné mester? – ugrott fel a helyéről Henry.

- Természetesen! – válaszolt Benett. – Talán eleget tanultál már könyvekből, talán igazad van és itt az ideje, hogy világot láss. Majd visszatértedkor pedig mesélhetsz nekem is, talán tanul az öreg Benett is még valami újat vénségére.

- Az nagyon jó lenne! – lelkendezett Henry.

- Rendben, de most azt hiszem, ideje lenne nyugovóra térnünk. – ajánlotta Benett.

- Még egy kicsit bámulom a csillagokat, hiszen most olyan tiszta az égbolt – mondta Henry és visszafeküdt a heverőre.

Benett bólintott egyet, majd távozott. Henry még figyelte a csillagokat egy ideig aztán elnyomta az álom.

2. A királyság

Hajnalban nagy zsongás és mozgolódás vette kezdetét a királyi palota udvaránál. A lovasmester és szolgálói épp elő hozták az útra elkeszített lovakat és befogták a hintók elé, amikor Villen megérkezett. A királyi hintó már készen állt az útra, és négy további zárt szekeret épp megrakodtak italos és vizes hordókkal, illetve mindenféle tartósabb élelmiszerekkel az útra, amely számításaik szerint 8-10 napig is eltarthat. Az útvonal érintett még több királyságbeli várost és települést is, ahova a futárok már elindultak volt frissen kipihent lovakkal és írott paranccsal a kezükbe, hogy a király fogadására készüljenek. Az udvar másik felébe a kísérő lovagok fényes páncéljain csillant meg a nap első sugara, készülődtek a király kíséretére, épp Wolcen hadvezér tartott nekik eligazítást. A királyi hintót mintegy hetven lovag fogja kísérni az útján. Villen tanácsos megpillantotta a lépcsők előtt Mardek tanácsost, amint két másik tanácsbeli taggal tanakodnak. Hozzájuk lépve köszöntötte őket, majd érdeklődve kérdezte:

- Uraim, mi ez a nagy tanakodás így kora reggel?

- Az imént itt volt egy ember, amolyan jós féle szerzet, és azt mondta a kapukban az őröknek, akik nem engedték be, hogy nem szabad a királynak erre az útra elmennie, mert ott csak halált talál, és emiatt vagyunk íly nagy szóval. – mondta az egyik tanácsos, majd folytatta, – Mi szerintünk szólni kellene a királynak e dolog felől, de Mardek főtanácsos szerint csak egy bolond volt az, aki még nem józanodott ki az éjszaka után, és kár ilyesmivel zaklatnunk a királyt indulás előtt.

- Hm, igen érdekes dolog ez, - vélekedett Villen, - vajon egy bolond honnan tudhatta, hogy a király útra indul ma hajnalban, hiszen senkinek nem lett mondva a palotán kívül.

- Valóban, de itt ténfergett a palota kapuja előtt és láthatta a feldíszített királyi hintót amint útra kész, és gondolta, ha be engedik és amolyan jót kiván a királynak az útra még kap is valamit, de mivel nem engedte be senki azért beszélt bolondságokat. – mondta Mardek.

Villen épp elgondolkozott e dolgon magában, amikor megjelent a király és a királyné a lépcsőkön és elindultak lefelé. Közben Wolcen is csatlakozott hozzájuk és együtt várták meg amig leértek. A király köszönesképpen intett mindenkinek, válaszul az egész udvarbeliek meghajoltak. Majd megállt a tanácsosok és Wolcen mellett.

- Látom már mindent előkeszítettetek az utazásomhoz. – mondta Ezra.

- Igen felség, a hintója készen áll, a királyi lovagok is készen állnak, a legjobb harcosokat rendeltem ide a biztonság kedvéért. – válaszolt Wolcen.

- Remek, akkor hamarosan indulhatunk is! – adta ki a parancsot a király.

- Ahogy óhajtja felség! – hajolt meg Wolcen, és már indult is a lovagokhoz.

Ezra még váltott pár szót a tanácsosaival, a királyság ügyeivel kapcsolatban, majd a hintóhoz mentek Miriam királynéval. A királynő szemmel láthatóan nem örült a király távozásának, de mit volt mit tenni, el kellet fogadnia a férje óhaját. Még egy kis ideig beszélgettek ketten a hintó mellett, majd a király intett és beszállt. Wolcen is kiadta a parancsot és lóra szálltak a kísérők, eligazította a sorokat az induláshoz. Hetven királyi páncélos lovag fogja kísérni a hintót, harminc előtte, harminc mögötte, tíz pedig mellette. A menet élére Wolcen állt. A kapukat kinyitották és elindultak. Miriam királyné még hosszasan bámult utánuk, mindaddig amíg már nem látszottak. A városban mindenhonnan elő bukkantak az emberek, megjelentek ajtókban, ablakokban. Egymás közt kezdtek találgatni, hogy vajon hova mehet a király ilyen nagy kísérettel és vajon milyen ügyben. E nagy zsongás zajára ébredt fel Henry, akit a tetőteraszon nyomott el az álom. Nagy álmosan körbe nézett, és látta a napfényt visszaverő páncélok sokaságát amint a városból kígyózik kifele. Elindult a könyvtár torony belseje felé Benettet keresve.

- Mester! Mester! – kiáltozta.

- Na, mi van hétalvó? – szólalt meg Benett az egyik könyvespolc mögül.

- Benett mester azt hiszem, a király épp most hagyja el a várost.. – mondta kissé lehangolóan Henry, Benett estéli ígéretére emlékezve.

- Valóban? – bukkant elő Benett.

- Igen, jöjjön gyorsan fel és nézze meg ön is! – mondta Henry és már indultak is felfele.

A tetőre felérve még épp látszott a királyi menet, amint már a városkapu közelébe értek. Benett mester fejéhez tartotta a jobb kezét a szemei fölé, hogy a napsugaraktól szemeit meg óvva, jobban lásson.

- Fiam, vén vagyok én már, nem látok odáig, talán nem a királyi hintót láttad, csupán egy küldöttség megy a palotából valahova. – vélte Benett.

- Nem nem, - hajtogatta Henry, - egészen biztos, hogy egy feldíszitett hintót láttam sok lovaggal körülvéve.

- Rendben, a dolog végére járok, mindjárt elmegyek a palotába! – nyugtatta meg Benett.

- Mehetek én is? – kérdezte Henry.

- Miért is ne. – bólintott rá az öreg. – Csak még előbb megvárjuk a tanoncok érkezesét és kiadjuk nekik a mai feladatokat, aztán mehetünk.

Benett és Henry ezután lementek a legalsó szintre és megették a reggelijüket. Épp mire végeztek, megjelentek a tanoncok sorba az ajtónál. Henry kinyitotta a könyvtár ajtóját és köszöntötte őket. Benett mester mintegy harminc ifjút tanított a könyvtárnál, akik nem csupán tanultak és olvastak, de segítettek rendet tartani az egész épületben, takarítottak, polcokat poroltak le, könyveket és iratokat másoltak olykor, épp mikor mire volt szükség. Hálás feladatok voltak ezek, hisz nem kellet naphosszat a tikkasztó melegben a földeken dolgozniuk, és a királyi kincstárból származott a jövedelmük. Az egész könyvtár fenntartása Ezra király jóvoltából volt, aki maga is sok időt töltött olvasással. Miután Benett kiosztotta mindenkinek a feladatát, átöltöztek alkalomhoz illő ruhába és elindultak a palota felé Henryvel. A könyvtár épülete mintegy kétezer méterre lehetett a palotától és a Haren folyó túlsó partján feküdt. A folyó hosszában szelte ketté Calah városát, több helyen is hidak épültek rajta. Benett és Henry a város egyik piacán kellett áthaladjon, ahol aztán a nagy zsongásban hallották is a szóbeszédeket, melyek szerint a király ismét eltávozott a városból és senki se tudja, hogy hova.

- Úgy néz ki igazad van Henry fiam, valóban a király távozhatott, hisz mindenki azt beszéli a piacon. – mondta Benett, miközben a Haren folyót átívelő egyik hídhoz érkeztek.

- Én mondtam mester! – válaszolt Henry.

- Mindenesetre utána járunk a dolognak, ha már elindultunk, és visszafelé amúgy is kellene néhány dolog a piacról. – mondta Benett, majd tovább folytatták útjukat.

Nemsokára el is értek a palota kapujához. Az őrök természetesen ismerték Benett mestert, és kölcsönös tiszteletadás után kinyitották a kapukat előttük. Belépve az udvarba már egészen csendes volt mindenki és minden. Az udvari szolgák a szokásos dolgukat végezték, Derek udvarmester épp néhány szolgálónak pénzt adott át és megparancsolta, hogy a piacról szerezzenek be néhány még hiányzó dolgot a konyhára. Amint megpillantotta Benettet és Henryt hozzájuk lépett.

- Üdvözlöm önöket Benett mester! – köszöntötte.

- Reszünkről is üdvözlet önnek Derek! – válaszolt Benett.

- Segíthetek-e valamiben önöknek? – kérdezte Derek.

- Villen tanácsost értesítné-e arról, hogy itt vagyunk, ha már megérkezett természetesen? – kérdezte Benett.

- Persze, láttam Villen tanácsost a reggel itt a palotában, máris küldetek hozzá valakit. – válaszolt Derek, majd intett az egyik szolgálónak.

- Menj és keresd meg Villen főtanácsost és értesítsd, hogy Benett mester várja az udvarban. – adta ki parancsba.

A szolgáló gyorsan elsietett. Benett és Henry leültek a palota udvarán levő egyik padra, egy pompás virág bokor elé.

Mindeközben a hintó és kísérete elhagyta Calah városát és déli irányba folyatta az útját. A hintó ablakán kitekintve Ezra látta a földeken dolgozó emberek sokaságát, mint megannyi szorgos hangyáét. A királyi hintóban egyedül ült, mellette pedig néhány irattekercs és könyv, melyet az útra tett el magának. Megunva a bámészkodást a kezébe vette az egyik iratot és olvasni kezdte.

“ A néhai Odrex király, kelet egyik legnagyobb bölcsének története. Odrex nem csupán bölcs volt, hanem egyben bolond is. A hatalomvágy teljesen elvette az eszét a királynak és rengeteg kutatást végeztetett, fegyverek fejlesztésében, mérgek keverésében stb. Nem kevés sikeres fegyver fejlesztés köthető nevéhez. Fejébe vette, hogy meghódítja, ha lehet az egész világot, noha a saját királyságának területe igen kicsiny volt a többiekhez viszonyítva. Sokan ezért élete vége felé megvetették, diplomáciai kapcsolatot sem tartottak fent vele, követeit sok királyi palotába már be sem engedték. Odrex viszont hajthatatlan maradt. Egyre csak kereste és kutatta a módját, hogyan tudná a királyságát kiterjeszteni és hatalmát megszilárdítani az egész térségben. Okkult tudományokhoz folyamodott és mindenféle varázslót, kuruzslót, sámánt foglalkoztatott a palotája falain belől, népe pedig félt tőle. Megszállottsága az idő elteltével egyre rosszabbra fordult, szóbeszédek keringtek a palota falain belől történő kutatásokról, melyek szerint embereken és állatokon egyaránt kísérletezett a király. Aki pedig a főemberei közül nem támogatta tervét azokat sorra bebörtönöztette vagy kivégeztette. Élete vége felé bezárkózott palotájába és már a gyermekeivel sem törődött. Mindenki csak az elkerülhetetlen véget várta már. Ám a király egészsége jócskán kitartott, egy nap azonban hívatta elsőszülött fiát, és átruházta rá a királyi hatalmat nagy hirtelenséggel. Az ország nemtudta mire vélni a dolgot, de az emberek végül is fellélegeztek. Odrex azután pedig eltűnt. Szobeszéd járt ugyanis arról, hogy a varázslóival találtak valamit, valamit ami nagyobb hatalmat jelentett mint a királyi hatalom, és a volt király és követői a sivatagba távoztak volt el. Helyüket azóta se találta meg többet senki. Legendák keringnek róla, hogy talán a halhatatlanság titkát fejtették meg és valahol még ma is él, mások szerint az őrült király a sivatagba pusztult el követőivel együtt. Titkát nem tudták megfejteni, és talán nem is fogják soha, az örök homoktenger rejtekében marad.”

Kelt: i.e. 3482

A király letette a tekercset és hosszasan bámult maga elé. Egyre inkább rokonszenvezett Odrexel és ez kicsit még saját magát is megrémisztette. De elhesegette ezeket a gondolatokat és csak az járt a fejében, hogy Odrex talán talált valamit, ami neki is hasznára lehet. Majd a kezébe vette Wolcen kutatóinak jelentését, melyben az állt, hogy a sírhely, amit találtak, sok rejtélyes és ismeretlen jelet tartalmaz, és vannak Odrexre utaló írások és kőtáblák is. Sőt az egyik szobor elméletileg az őrült királyt ábrázolja. Ezt mindenképp látnom kell, gondolta magában. Közben a hintó egyre csak haladt a kíséretével, és immár dél fele járhatott az idő, amikor a király parancsot adott a megállásra. Wolcen oda ügetett a király hintója mellé.

- Wolcen, itt megállunk, pihenjenek a lovak és az emberek, mindenki vegyen magához táplálékot, a lovaknak is adjanak! – adta ki a parancsot Ezra.

- Igenis uram! – bólintott Wolcen.

Két félkört kialakítva a hintó és a szekerek körül, mindenki letáborozott és neki álltak az elemózsiának. Ezra intett Wolcennek, hogy csatlakozzon hozzá a hintójában. A hadvezér leszállt a lováról és az egyik szekérhez kötözte, majd beszállt a hintóba és helyet foglalt a királlyal szemben, egy szolgáló pedig ebédet tálalt fel.

- Az őrjáratokat megdupláztátok? – kérdezte Ezra.

- Igen uram, ahogyan azt szoktuk valamennyiszer a király vagy kiralyné távozik a városon kivülre. A kijelölt útvonalunkon a települések közt megdupláztuk az őrjáratokat, a futárokat a parancsal még tegnap este, mikor megérkeztem a palotába, kiküldtem. – válaszolt Wolcen.

- Remek, remélhetőleg eseménymentes útunk lesz az ország legdélebbi részéig. Ha emlékezetem nem csal, még jómagam sem voltam ott soha. – jegyezte meg Ezra.

- Pompás vidék, leszámitva a sok homokot, – viccelődött Wolcen, - de komolyra fordítva a szót bizonyára találunk ott valamit, sírrablók még arra felé nem voltak.

- Nagyon remélem! – húzta össze a szemöldökét a király.

Ebéd végeztével Wolcen újra csatlakozott a kisérethez és folytatták útjukat az első éjszakai szállás felé, amely egy kisebb faluban Taratban volt esedékes.

Eközben a palota kijáratánál Villen búcsuzott Benettől és Henrytől, miután egész délelőtt a vendégei voltak a palotában. Benett és tanonca megtudta Villentől, hogy a király az ország déli részére ment a Fenri sivatagba, miután egy sírhelyet talált Wolcen, a hadvezér, amelyet úgy vélik Odrexhez köthető. A hír nemvolt túl megnyugtató Benett számára, ki már kiskora óta ismeri Ezrát, sőt valamikor még ő tanította az írásra, olvasásra. De már egy ideje mintha kicserélték volna a királyt, egyre többször retteget az elmúlastól, noha még negyvenhat esztendősen nem volt mondható öregnek. Ezra ezért minnél többet keresett, kutatott a hallhatatlanság titkának megfejtése érdekében, ezért nem először fordult elő már, hogy régi királyi sírokat ásatott ki, remélve, hogy talál valami megoldást vagy a megoldást elősegítő tudást. Henry persze az orrát lógatva követte Benett mestert, hisz a királlyal nem tudtak beszélni, így ő is marad egyelőre a könyvtár szolgálatában.

- Ne búsulj, nem lesz ott örökké a király! - szólt Benett.

- Tudom, de már nagyon szerettem volna világot látni! – jegyezte meg Henry.

- Lesz még rá alkalmad elég, hisz fiatal vagy, nem hetven éves mint én. – bátorította Benett.

Eközben a piacra értek, ahol pár árusnál megvásárolták a szükséges dolgokat és visszatértek a könyvtárba.

Az ország keleti részén található Balt oázis közelében három lovas versenyezik egymással, hogy melyikük a gyorsabb. A célnak az oázis szélénél levő nagy pálmafát tűzték ki, a homok amúgy porzott a három ló után. Elsőnek egy barna bőrü, barna haju, fehér ruhát és turbánt viselő, viszonylag izmos testalkatu fiatalember ért célhoz, rögtön nyomában a másik két lovassal.

- Én győztem! Ismét én győztem! – jelentette ki diadalittasan.

A másik két lovas is megállt, hogy a lovak kifújjak magukat. Az egyikük egy gyönyörű szép ábrázatú, hosszú szőke hajú, kék szemű fiatal nő, úri ruhába öltözve, amely itt-ott drágakövekkel volt kirakodva. A másik lovas szinten egy fiatal férfi, ám de szél marta arcán ez nem tűnt fel annyira.

- Nem ér Samir, hogy megint te győztél, a lovad gyorsabb, mint a miénk, nem te vagy ügyesebb! – mondta a nő.

- Dehogynem! Ugye Erik, te is láttad, hogy nem csak a lovam érdeme a győzelmem? - kérte barátja támogatását Samir. – Csak Nooba nem akarja elismerni, hogy jobb vagyok nála.

- De de de, igenis a lovad érdeme! - kekeckedett Nooba.

-Hagyd rá! – szólalt meg Erik, - Különben egész nap hallgathatod amint a lovadat dicséri.

Közben a három fiatal leszállt a lováról és a nagy fához kötözte, majd ledőltek a fa árnyéka alá. Erik elővette a kulacsát és jót ivott a friss vízből, melyet nemrég töltött bele az oázisban található forrásból.

- De jó itt az árnyékban végig nyúlni és semmit sem csinálni. – mondta Nooba.

- Te mondod, aki a Sevola törzs vezetőjének vagy a leánya. – válaszolt Samir, - Mindent a szolgálók végeznek el helyetted!

- Azt te csak hiszed, hogy nem szoktam dolgozni, nem vagyok elkényeztetett hercegnő! – vágta ki magát Nooba.

- Jó jó csak heccelek, - folytatta Samir, - de azért beláthatod, hogy mi Erikkel azért másképp nőttünk fel a nomádok között. Munka és harc, harc és munka, a vándorlás volt a szórakozásunk.

- Igaz is, azt ígértétek, hogy megtaníttok engem is harcolni kardal és pajzzsal, és íjászatra is, mikor kezdjük el? – kérdezte Nooba érdeklődve.

- Még csak az hiányzik, hogy apád meglásson, hogy fegyvert adunk a kezedbe! - válaszolt Erik.

- Miért? Nem vagyok már kislány, tizenkilenc éves vagyok, meg kellene tanulnom magamat megvédeni! – erősködött Nooba.

- Akkor győzd meg apádat, mert máskülönben mi leszünk a hibásak és páros lábbal rúg ki az oázisból! – mondta Samir.

- Jó rendben, - egyezett bele Nooba, - de tudjátok, hogy apám kedvel titeket és örül, hogy csatlakoztatok hozzánk.

- Lehet, de azért csak kérdezd meg. – mondta Erik is.

- Ideje lenne mennünk, míg nem keresnek bennünket. – vetette fel Samir, – Még a végén hiányolni fogják a hercegnőt.

- Nem beszélek veled ma többet! - durcizott Nooba.

Ezután felálltak és újra lóra szálltak. A Balt oázis Baltmor királyságának legnagyobb oázisa, annak keleti részén található. Három tó körül tele zöldellő növényzettel és pálmafákkal, friss forrásvízzel, tökéletes lakóhely a viszonylag nomád életet élő Sevola törzs számára. Phil a törzs vezetője és Nooba édesapja, Ezra királlyal kötött szerződést az oázisban való lakhatás végett, az engedélyért cserébe a keleti határ védelmének megerősítését szolgálták. Nem egyszer megtörtént, hogy a szomszéd országból portyázó nomádok törtek be Baltmorba, ilyenkor többnyire a Sevola törzs harcosai kergették ki őket. Sokszor ugyan veszteségekkel járt a portyázókkal való ütközet, de megérte, hisz számukra a Balt oázis maga a paradicsom volt. Lovaiknak, állataiknak friss legelőt biztosított, a tavak körüli földrész művelhető is volt. A Sevola törzs mintegy ezernégyszáz tagból állt. Harc képzett férfiak már kicsi koruk óta, és veszélyes ellenfelek egy ütközetben. Baltmor királysága ugyan gazdag királyságnak számított a környező királyságok között, de az élet még így is olykor nehéz volt. Maga az ország nagyjából 140000 km², ám olyan kétharmada sivatag, homokos és földművelésre vagy állattenyésztésre alkalmatlan. A Mantra hegység az egyetlen hegység az országban, legmagasabb pontja közel 980 méter. A fővárosból Calahból tisztán kivehető a hegyvonulat. A hegységből kitermelt rengeteg vas, réz, ezüst ércnek köszönhető egy részben a királyság gazdagsága és jóléte. Ugyanakkor Ezra édesapja a néhai király, még aranyat is talált a hegység egy részében, és azóta egy kisebb arany bánya is működik az országban, szigorú katonai felügyelet mellett. Sajnos az ország nem rendelkezik tengerparttal, noha Ezra mindig is vágyott rá. A legnagyobb tó, az Odea ugyan nagy, kb. 180 km² a területe, egyik részén az országot átszelő három folyó egyike, a Nai folyó torkollik bele, kialakítva egy meglehetősen nagy, mocsaras vidéket. Baltmor mezőgazdaságának és állattenyésztésének nagy része a három fő folyó, a Darena, Nai, Haren mentén alakult ki, akárcsak a legtöbb település az országban.

Samir, Nooba és Erik hamarosan a törzs táborhelyéhez érkezett, amely a három oázisi tó között fekszik. Phil, Nooba apja épp eligazítást tartott a harcosok közt, ugyanis hír érkezett újabb portyázókról. A Sevola törzs büszke és tapasztalt vezetője, aki a bölcsesség és a stratégiai gondolkodás megtestesítője. Magas, izmos alakját méltósággal viseli, hosszú fekete haját gyakran harci díszekkel ékesíti. Szemei élesek, tekintete határozottságot és a törzséért való elkötelezettséget sugározza.

- A kiválasztott férfiak készüljenek, még az éjszaka elindulunk a határ felé, hogy felkutassuk a portyázókat! – jelentette ki Phil a fiatalok érkezésekor.

- Újabb behatolás az országba édesapám? – kérdezte Nooba.

- Igen, - válaszolt Phil – és szó se róla, hogy velünk gyere!

- De akkor enged meg, hogy Samir és Erik megtanítsanak fegyvert forgatni! – jelentette ki Nooba.

- Még csak az hiányzik, a törzsfő lánya vagy, menj édesanyádhoz és az asszonyokhoz és tőlük tanulj! – mondta Phil.

- És ha megtámadnak minket, míg a harcosok többsége veled távol van, akkor simán elrabolhatnak vagy megölhetnek igaz? – erősködött tovább Nooba.

- Elég, ne bosszants, marad itthon is ember az oázis védelmére, ha szükséges lenne, a barátaid is itt maradhatnak most! – jelentette ki Phil.

- Rendben… - egyezett bele Nooba, majd durcásan sarkon fordult és elment.

- Samir, Erik vigyázzatok rá! – kérte a két fiatalembert Phil. – Rátok bízom, mert tudom, hogy milyen makacs leány.

- Rendben! – egyeztek bele a fiuk.

- Most mennem kell készülődni, ti menjetek, segítsetek a többieknek! – kérte Phil.

- Megyünk! – válaszolt Erik és indultak is a sátrak felé.

3. Odrex hagyatéka

A nap már lenyugodott mire a királyi hintó és kísérete megérkezett Taratba. Maga a falu egy kis mezőgazdasági tanya inkább, alig négyszáz ember lakhelye. A falu vezetői már várták a királyt, és a köszöntések után elkísérték a számára kijelölt szálláshelyre, ám előtte még vacsoráztak. Wolcen a kíséretet beosztva éjszakai őrségre szintén nyugovóra tért. Reggel amint hajnalodott újra útra készek voltak. A lovak is pihentek, friss víz készleteiket is feltöltötték és jókívánságok közepette távoztak a faluból. A következőkben egy folyó mellett vezetett az útjuk, és így viszonylag kellemes kilátás tárult az utazók szemei elé. Zöldellő táj a folyó mindkét partján, olajfák és pálmafák váltakoztak, néhol pedig nád, gyékény és sásfélék borították. A halak fel-felugráltak a folyó vizében, mintegy játszadozva a víz felületén megcsillanó napfénnyel; néhol pedig még krokodilt is lehetett látni a víz partjához közel. A következő állomás egy város, név szerint Zubin, ahol a királynak volt egy nyári háza is. Zubin már egy igen népes városnak számított a maga tízezer fős lakosságával. Ezra a hintóban ülve újra a papírtekercsek felett tanulmányozott, ezúttal egy térképet nézett. Odrex néhai birodalma távolabb volt Baltmor királyságától, így kételyei támadtak a felől, hogy valóban Odrexhez köthető-e a talált sírbolt. Meg aztán mit keresett a sivatagban? Sok a kérdés, kevés a válasz. Bár némi reményt ad, hogy Odrex sírját háromszáz év alatt még senki sem találta meg, sőt talán meg sem halt, hisz legendák keringenek felőle, hogy miután királyságát átadta fiának és varázslóival eltűnt, senki sem látta többé. Igaz sem élve, sem holtan nem látták többet. A szokásos ebédszüneti megálló után a menet folytatta az útját, és különösebb események nélkül megérkeztek Zubinba még naplemente előtt. A király háza előtt már várta a város elöljárója, Keiron, és néhány másik főember.

- Üdvözölve legyen a király és kísérete újra Zubinban! – köszöntötte Keiron az érkezőket.

-Üdv Kerion! – köszönt a király miután kiszállta a hintóból. – Mi hír Zubin városában?

- A nap melegen süt, olykor esik némi eső, a város gazdasága és jóléte pedig növekedik a kedvező időjárásnak köszönhetően. – válaszolt Keiron.

- Örömmel hallom, hogy meg vagytok elégedve mindennel, noha az esőt és napsütést nem én biztosítom! – mondta Ezra nevetve.

- Valóban uram, de tudjuk, hogy sokat köszönhetünk önnek! –hajolt meg Keiron. - De most kérem kövessenek, amint megjött a futár az ön érkezésének hírével, elkészítettük a házát és a vacsoráját.