Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. Mulatság a Reliance-erődben

2. Hudson’s Bay Fur Company

3. Egy életre dörzsölt tudós

4. Egy telep.

5. A Reliance-erődből az Entrepise-erődbe

6. A wapiti-párbaj

7. A sarkkör

8. A Nagy Medve-tó

9. Vihar a tó hátán

10. Visszapillantás

11. A part mentén

12. Éjféli nap

13. Az Esperance-erőd

14. Néhány kirándulás

15. Tizenöt mérföldre a Bathurst-foktól

16. Két lövés

17. Közeledik a tél

18. A sarkvidéki éj

19. Kirándulás a szomszédba

20. A higany megfagy

21. A jegesmedvék

22. Öt hónap alatt

23. Az 1860. július 18-diki napfogyatkozás

MÁSODIK RÉSZ

1. Az úszó erőd

2. Hol voltak?

3. A sziget bejárása

4. Éjjeli tanya a szabad ég alatt

5. Július 25-dikétől augusztus 20-dikáig

6. Tíz napig tartó vihar

7. Tűzfény - kiáltás

8. Barnett Paulina kirándulása

9. Kalumah kalandja

10. A kamcsatkai-áramlat

11. Hobson Gáspár elmondja a helyzetet

12. Mentő kísérletek

13. Neki a jégmezőnek

14. A téli hónapok

15. Az utolsó kirándulás

16. Olvad a tenger jege!

17. A jégomlás

18. Munkára, akinek keze van!

19. A Behring-tenger

20. A nyílt tengeren

21. A szigetből szigetecske lesz

22. A rákövetkező négy nap

23. A jégtáblán

24. Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

A BUNDÁK HAZÁJA

fordította:
Gaál Mózes

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-902-8 EPUB
ISBN 978-963-559-903-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Le Pays des fourrures

első kiadás: 1873
az elektronikus változat az 1899. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945) Veszélyes kanyar
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
Mulatság a Reliance-erődben

1859. március 17-ikén este Craventy kapitány a Reliance-erődben házi mulatságot rendezett.

Világért se gondolják, hogy ez a mulatság holmi nagyszerű estély volt, avagy udvari bál, előre kikürtölt «raout» vagy hangversennyel egybekötött ünnepség. Craventy kapitány nem adta ilyen nagyban, egyszerűbb volt a mulatság, de a házi gazda tőle kitelhetőleg mindent elkövetett, hogy fényessé tegye.

Joliffe káplár műértő keze a földszinten levő szalont egészen kivetkőztette hétköznapi formájából. Igaz ugyan, hogy a félig-meddig gyalulatlan gerendák, melyekből a fal állott, sok helyütt kilátszottak, no de a terem négy sarkában felállított angol nemzeti zászlók meg az arzenálból ide hordott fegyverek disze némileg eltakarta. A nyers fából faragott és feketére festett mestergerendák valami nagy műízlésről nem tanúskodtak, ámde két bádogellenzős lámpás lógott le róluk, s a nedves párával telített teremben elegendő világosságot terjesztettek szét. A terem ablakai hasonlatosak voltak a törésekhez, túlságosan keskenyeknek látszottak. Gondosan be voltak függönyözve, hogy kívülről a kíváncsi szem ne láthasson be, s ízlésesen felaggatott vörös gyapot kelméjük méltán bámulatra ragadta a vendégeket. A terem padlója vastag talpfákból volt összeróva. Joliffe ez alkalomra pompásan kiseperte. Egyébiránt sem nádszék, sem heverő pamlag vagy egyéb effajta bútordarab nem lábatlankodott a szalonban, hanem a falak mentén falócák ülésre alkalmatos fatuskók, s két durván faragott asztal tette ki a terem minden bútorzatát. Bezzeg annál cifrább volt az a fal, melynek ajtaja a mellékszobába nyílt. Ízléses csoportozatban a legváltozatosabb prémek lógtak le, úgyhogy ahhoz hasonlót a Regent Street vagy Nyevszkij Proszpekt legelőkelőbb boltjának kirakatában is hiába keresnénk. A sarkvidék minden állatjának volt itt bunda alakjában képviselője: farkasok, barna medvék, jegesmedvék, menyétek, hódok, pézsma-patkányok, hölgymenyétek, és ezüstszőrű rókák. Felül pedig színes papírból kivágva a világhírű Hudson-öböl társaságnak jelmondata ékeskedett:

Propelle cutem.

- Joliffe káplár - mondta Craventy kapitány alárendeltjének - kitettél emberül magadért!

- Meghiszem azt, kapitány úr, meghiszem azt - felelte a káplár. - De legyünk igazságosak, a dicséret fele a hitestársamat, Joliffe-né asszonyt illeti. Ő volt a jobb kezem.

- Gyöngyasszony! mondhatom.

- Nincs párja neki, kapitány uram.

A szalon közepén óriási kályha állott, félig égetett téglából, félig zománcosból készült; vastag pléhkürtője a ház tetejéből kinyúlt, sűrű füstgomoly szállott fel belőle. A kályhában pattogott, izzott a rengeteg sok kőszén, melyet a fűtésre kirendelt katona hűségesen utána rakott. Néha visszacsapott a szél, s a kályharostélyon keresztül sűrű füst özönlött be a szalonba, lángnyelvek nyúltak fel a kályhában, szürke köd homálya ülte meg a lámpások üvegét, s a mestergerendák még feketébbekké váltak a koromtól. A Reliance-erőd vendégei ügyet sem vetettek az efféle kisebb fajta kellemetlenségekre. A kályha meleget terjesztett szét, mit törődtek a füsttel - mikor künn olyan pogány hideg volt, s fütyült a metsző északi szél.

A ház körül tombolt, örvénylett a vihar. A hó nem pelyhekben, hanem jégkristályok formájában hullott, csak úgy kopogtatta az ablaktáblákat, s a gerendaközök vékony nyílásain át betolakodó szélnek olykor-olykor valósággal a fütyölését hallhatták a vendégek. Aztán megint mélységes csend lett. Mintha a természet lélegzetet akarna venni, hogy újra kezdje rettentő tüdejével fújni az orkánt. Érezték, hogy a ház tetőtől-talpig remeg, hallották a gerendák és pántok recsegését. A helyi viszonyokkal nem annyira ismerős idegen, a levegő égnek e tombolását hallva, méltán megijedt volna; hátha a gerendákból és deszkákból összerótt házat ez a vihar darabokra tördeli szét; ámde a Reliance-erőd vendégei hozzá voltak már szokva. Craventy kapitány vendégei éppenséggel nem törődtek vele, a minthogy a künn ide-oda röpködő sirályok sem ijedtek meg tőle.

A társaság mintegy száz tagból állt: férfi és asszonynépség vegyesen. Csak kettő - mégpedig két nő - nem tartozott az erőd szokott lakói, avagy vendégei közé. Az erőd állandó lakói Craventy kapitány, Hobson Gáspár hadnagy, Long őrmester, Joliffe káplár, s a társulatnak mintegy hatvan katonája és tisztviselője voltak. A katonák közül egyik-másik házas ember, így Joliffe káplárnak tűzről pattant kanadai asszony a hitestársa; továbbá MacNap, aki skót ember lévén, skót asszonyt vett feleségül; John Raé, aki viszont csak minapában kelt egybe a szomszédságból való egyik indián nőszeméllyel. Craventy kapitány rang és személykülönbség nélkül mindnyájukat meghívta a házi mulatságra: tiszteket, hivatalnokokat és katonákat.

No de nemcsak a társulat embereiből teltek ki a vendégek. A szomszédos erődök lakóiról sem feledkezett meg, már pedig ezen az isten háta mögött levő vidéken a száz mérföldnyire lakó is szomszéd számba megy. Számos hivatalnok meg üzletvezető jött el a Providence-, Resolution-, sőt még a messze délre fekvő Chipewan és Liard-erődökből is. A sarkvidékek eme remetéi, száműzöttjei, akik mindennemű társadalomból mintegy önmagukat zárták ki, nem mulaszthatták el az alkalmat, mely váratlanul kínálkozott arra, hogy egy kicsit mulassanak és szórakozzanak.

Aztán a szomszédban tanyázó indiánok főnökei sem utasították vissza a szíves meghívást. A társulatnak rendes szállítói ezek, ők adják el nagyobb részt csereárukért a bundákat, melyeket a társulat a világpiacra hoz. Nagyobb részt chipeway-indiánok voltak, izmos, szép testalkatú férfiak, a legpompásabb és legtarkább bőr, meg bunda-öltözetekben. Arcuknak színe feketébe játszó vöröses, körülbelül olyanformák, mint amilyennek a bűvész-produkciók alkalmával az ördögöt jelentetik meg. A fejük búbján sas-tolldísz éktelenkedett, hasonlatos a hölgyek tollas-legyezőihez; lengett ide-oda, ha fekete fejüket beszéd közben megrázták. Feleségeiket otthon hagyták, szegény squawmok,[1] bizony nincs különb sorsuk nekik, mint a rabszolgáknak.

Ilyen társaságot gyűjtött össze Craventy kapitány esti mulatságára. Zene nem volt, tehát nem is táncoltak; no de bőségesen pótolta az európai bálok e zsoldba fogadott muzsikáját, a vacsora. Az asztal közepén egy óriási puding-gúla meredt fel. Joliffené asszony remekelte; lisztből, iram-szarvas meg bizon-ökör húsból készült fel; a szakácskönyvek tojást, lisztet és citromot is előírnak ugyan a puding-receptben, de ezek híját rengeteg nagysága pótolta. Joliffené asszony minduntalan szelt belőle, a nélkül, hogy szemmel látható lett volna a pudinghegyen. Továbbá sandwich-kenyérkék minőségében kétszersült szeletek is voltak ott nagy mennyiségben, bármennyire keménykedtek is, a chipeway-k foga megküzdött velük; Joliffené asszony találékony ésszel «corn-beef» -et, vagyis pácolt marhahúst tett a kétszersültek közé, mely pótolta az európaiak yorki sonkáját. Frissítőül whiskyt és gint hordoztak körül bádogkannácskákban, nem is említve az iszonyú nagy üstben készült puncsot, mely a mulatság méltó záradékát képezte… Az indiánok wigwamjaikban bizonyára sokszor megemlegették.

No hiszen ki is jutott Joliffe-éknak ezen az estén a dicséretből! De minő serények és szeretetreméltók is voltak mind a ketten! Mintha tíz kezük és tíz szájok lett volna. Milyen buzgóan kínálgatták a frissítőket, kitalálták a vendégek kívánságait és teljesítették nyomban, senki sem kívánhatott vagy kérhetett valamit - már készen állott előtte. A sandwich-szeletkékre következett a puding, a pudingra a gin vagy whisky.

- Köszönöm, Joliffené asszony!

- Kedves káplár, ön agyon etet, hadd szuszogjak egyet!

- Joliffe-né asszony, hitemre mondom, megfulladok.

- Joliffe káplár, ön azt teszi velünk, ami önnek tetszik.

- Nem lehet, Joliffe-né asszony, igazán nem fér már több belém…

Itt is, ott is ezt kellett szüntelenül hallania a boldog párnak. A káplár és felesége azonban olyan szeretetreméltó rábeszéléssel kínálgatták őket, hogy még a legmakacsabb sem adhatott nekik kosarat. Ettek és ittak... folyton csak ettek és ittak.

Megeredt a szó; a katonák és tisztviselők mindinkább neki melegedtek. Egy rész a vadászatról, más rész az üzletről beszélt. Minő remények és tervek születtek a következő évadra vonatkozólag! A sarkvidék egész állatvilága kevés volt a vakmerő Nimródoknak. Medvék, rókák, bizon-ökrök hullottak halomra. Ezer meg ezer menyét, hölgymenyét, hód, nyest esett tőrbe. A társulat raktárai megteltek a legdrágább bundákkal, bezzeg nem csurrant-cseppent, hanem zápormódra hullott az áldás ebben ez évben. Az itóka fölhevítette az európaiak képzelőtehetségét, bezzeg a komoly és hallgatag indiánok sokkal büszkébbek voltak, hogysem csodálkozzanak valamin, sokkal óvatosabbak, hogysem ígéreteket tegyenek: okosabb felén fogták a dolgot, buzgón fogyasztották Craventy kapitány «tűz-víz»-ét.

A kapitány úszott a boldogságban, amint látta, hogy ezek a szegény párák, kik az emberi társadalomból mintegy kikoptak, valahára vígan mulatnak, hol az egyikhez, hol a másikhoz ment, koccintgatott, s hahogy valaki a mulatságra vonatkozólag kérdést intézett hozzád csak ezt felelte:

- Kérdezze meg Joliffe-tól!... Mindig csak Joliffe.

Joliffe aztán készen is volt a nyájas felelettel.

Azok közül, kik a Reliance-erődben tartózkodnak állandóan, egyiket-másikat közelebbről is meg kell ismernünk, mert történetünk folyamán emberi ésszel el nem képzelhető rettenetes viszonyok között fogunk velük újra találkozni. Ezek pedig: Hobson Gáspár hadnagy, Long őrmester, a Joliffe-pár, s az a két idegen, hölgy, kiknek tiszteletére Craventy kapitány a mulatságot rendezte.

Hobson hadnagy negyven éves volt. Kicsiny testalkatú, sovány, erősnek sem mondhatnánk, de szokatlan erélye minden bajban és megpróbáltatásban a helyzet urává tette őt. A «társulat gyermeke» volt ő. Atyja Hobson. őrnagy, dublini származású írlandi csak néhány éve, hogy meghalt. Hosszú ideig élt a feleségével Aniniboine-erődben, ott született Gáspár is. Ott a sziklás hegyek aljában cseperedett fel embernyi emberré.

Hobson őrnagy szigorú nevelése, hidegvére és vakmerő bátorsága férfiúvá érlelte a fiút, amikor más még gyermek. Hobson Gáspár nem volt vadász, hanem katona, derék képzett tiszt. Abban a harcban, melyet a társulat Oregonban a vetélkedő többi társulatok ellen, viselt, nemcsak bátorságával, hanem ügybuzgóságával is annyira kitűnt, hogy csakhamar tisztté nevezték ki érdemeinek elismeréséül éppen most szemelték őt ki egy expedíció élére, melyet feljebb északra szándékoznak kiküldeni. Az expedíció feladata az lesz, hogy a Nagy Medve tótól északra fekvő vidékeket kutassa fel, s az amerikai parton egy erődöt készítsen. Hobson Gáspár hadnagynak április első hetében kell útra kelnie.

A hadnagy a jó tisztnek mintaképe volt, Long őrmester viszont őstípusa a jó katonának; ötvenéves lehetett, rőt szakálla mintha kókuszrostokból készült volna megbecsülhetetlen ember, már a természettől engedelmességre született, a parancsot vakon teljesítette s nem okoskodott, nem akadékoskodott, a szolgálat volt előtte a fődolog; egyenruhás gép volt ő, olyan gép, mely nem szorul javításra, ha megindítják jár fáradhatatlanul. Úgy a legénységgel, mint magával szemben kissé túlságosan, mord fickó volt. A fegyelmet vasszigorral tartotta meg, kérlelhetetlenül feljelentett mindenkit, aki a legkisebb vétséget is követte el, no de nem is volt ellene soha egy mákszemnyi panasz sem. Őrmester lévén parancsolgatott, is a legénységnek, de meglátszott rajta, hogy nincs nagyon ínyére a parancsolás. Szóval engedelmességre született ö, vérévé vált, hogy saját énjét megtagadja. Ilyen. katonákból áll a rettenthetetlen sereg. Karok, melyek a fejre hallgatnak. No de nem úgy kívánja-e az erő szervezete? A mondák világa két alakban személyesíti meg: a százkarú Briareus[2] és a százfejű hidra. Ha e két szörny egymásra támadott volna, bizonyára Briareus üli a diadalt.

Joliffe káplárról már tudunk egyet-mást. Olyan fajta volt, mint az ide-oda röpködő légy, melynek azonban nem kellemetlen a zümmögése. Kulcsárnak, mindenesnek inkább való, mint katonának, tudta ezt ő maga is. Mindenes-káplárnak nevezgette magát, de aligha felelt volna meg a hivatásának, ha hűséges oldalbordája nem jár a kezére. Más szóval annyit jelent ez, hogy Joliffe káplár úgy járta a táncot, amint a felesége fújta, s megvigasztalódott bölcsen Sancho bölcs eme mondásán: Az asszonynép tanácsa valójában nem sokat ér, de bolond az olyan férfiú, aki nem hallgat rája.

A vendégek között, amint már említettem, két idegen nő is volt, körülbelül negyven évesek lehettek. Az egyik méltán megérdemli, hogy a leghíresebb nőutazók között szerepeljen a neve. Vetélytársa Pfeiffer Idának, Tinnének, Haumaire de Hellnek; Barnett Paulinának hívják s a királyi Földrajzi Társaság ülésein gyakran szóvá tették a nevét. Barnett Paulinának bőségesen alkalma volt arra, hogy a híres utazókat jellemző erényeit minden tekintetben kifejtse, míg a Brahmaputrától a Tibeti-fennsíkig, Ausztrália ismeretlen vidékeitől: a Hattyúk tavától a Carpentaria öbölig barangolt. Magas termetű nő volt, tizenöt év óta özvegy, az utazás szenvedélye azóta egy helyről a másikra űzte. Itt-ott szürkülő haját széles szalagokkal kötötte össze, arca csodálatos erélyt fejezett ki. Ezüst keretű lornyon ült állandóan hosszú, egyenes orrának a nyergén, mivelhogy rövidlátó volt, orrának a cimpái ki-kitágultak, mintegy a messzeségbe vágyakozva. Egészben véve férfias megjelenése volt, kevesebb báj, mint erkölcsi erő sugárzott ki lényéből. Yorki származású angol nő volt, gazdag s vagyonának javarészét kalandos utazásaira fordította. Annak is, hogy jelenleg a Reliance-erődben találjuk, az az oka, hogy hírét vette egy új felfedezőútnak, melyre innen indul ki az expedíció. Minekutána a forró égövet keresztül-kasul járta már, nyilván az északi sark vidékére éhezett reá. A társulat igazgatója sajátkezűleg írt levelében ajánlotta őt Craventy kapitánynak, hogy minden tőle kitelhető módon segítse a hölgyet abbeli szándékában, hogy a sarktengerek végső határáig jusson el. Arról volt szó, hogy azt az utat tegyék meg, hová hajdan egy Hearne, egy Makenzie, egy Rae és Franklin törekedtek. Minő viszontagságok, megpróbáltatások, minő küzdelmek vártak reá a sarkvidékeken! Hogy is merészkedett egy nő ilyen útra, honnan annyi felfedező visszatért már feleútról, avagy ott veszett? Csakhogy Barnett Paulina nem tartozott a hétköznapi emberek közé, az a Barnett Paulina volt ő, kit a Royal Society megkoszorúzott.

Még csak azt kell megjegyeznünk, hogy a másik nőt, aki Paulinát erre az útra elkísérte, Magdának hívták, nem csak cselédje, hanem bátor, ragaszkodó barátnéja volt asszonyának; egyike volt azoknak a hűséges skót cselédeknek a régi időkből, akit egy Calel méltán vehetett feleségül. Néhány évvel idősebb volt úrnőjénél, izmos termetű, szívós vászoncseléd. Természetesen tegeződtek egymással. Paulina nénjének tekintette Magdát, Magda pedig leányának Paulinát. Szóval ők ketten egyek voltak.

Craventy kapitány tehát ennek a Barnett Paulinának a tiszteletére rendezte a mulatságot, mely alkalommal hivatalnoktársait, a katonákat és a chipeway-indiánokat megvendégelte. Az utazók Hobson Gáspár hadnagy expedíciójához voltak csatlakozandók. Barnet Paulinát éltették az erőd vendégei hatalmas hurráikkal.

Hogy ezen az emlékezetes estén a terem kályhája egy mázsa szenet emésztett meg, annak csupán az volt az oka, hogy künn 24 fok hideg volt (Celsius szerint), a Beliance-erőd pedig 61° 47' - tehát öt fokkal feküdt az északi sarkkör alatt.

[1] squawm: a mai New Hampshire területén található tó. Innen vette Verne az indiántörzs nevét. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] Briareus: a görög mitológia három, százkarú, ötvenfejű óriása közül a legismertebb. Ők hárman mind Uránusz és Gaea istenek gyermekei. (a Digi-Book Kiadó megj.)

2.
Hudson’s Bay Fur Company

- Kapitány úr!

- Asszonyom!

- Mit tart Hobson Gáspár hadnagyról?

- Olyan tiszt ő, aki magasra tör fel.

- Magasra tör fel?... Hogy érti ezt, kapitány? Úgy érti, hogy a 80° szélességi fokon túl hatol?

Craventy kapitány nem állhatta meg, hogy Barnett Paulina e megjegyzésére el ne mosolyodjék. A kályha mellett beszélgettek együtt, míg a vendégek az asztalok körül fel s alá jártak a teremben.

- Asszonyom, - felelte a kapitány, - amit egy férfiú megtehet, azt Hobson Gáspár bizonyára meg fogja tenni. A társulat megbízta öt, hogy az északi területeket kutassa fel, s lehetőleg Észak-Amerika partjaihoz közel erődöt építsen - és ö meg fogja tenni a kötelességét.

- Hisz akkor nagy felelősség hárul a Hobson hadnagy vállaira! - jegyezte meg a hölgy.

- Úgy van, asszonyom, de tudja meg, hogy Hobson hadnagy soha, még a legvakmerőbb feladattól sem riadt vissza.

- Hiszem, kapitány, - felelte Barnett asszony. - Különben is ott leszek mellette, majd meglátom. Azt szeretném tudni, hogy mi haszna van abból a társulatnak, hogy még feljebb északon erődöt építtessen.

- Oh, szerfelett nagy haszna, asszonyom, ha szabad magamat így kifejeznem: Kettős érdek parancsolja. Előre látható, hogy Oroszország amerikai birtokairól az Egyesült Államok javára lemond.[1] Hahogy ez a cessio megtörténik, akkor a Csendes óceán felé a társulat kereskedelme nagy akadályokba ütközik, ha ugyan a MacCinre által felfedezett észak-nyugati átjáró nem kínálkozik alkalmasnak a hajóközlekedésre. Ez irányban újabb kutatások folynak, s a tengerészeti főhatóság éppen most szerel fel egy hajót, mely a Behring-szorosból kiindulva az amerikai partok mentén a keleti határon fekvő Koronázó-öbölig halad előre, hol az új erődöt kell majd felépíteni. Ha ez sikerül, bizony nagy fontosságú lesz az az új telep, mert az északi vidékek bundaáru kereskedésének középpontjává növi ki magát. A prémek szállítása az indián területeken keresztül sok ideig is tart, sok költséggel is jár, holott a Csendes óceán felől a gőzhajók abból az erődből néhány nap alatt elszállítják.

- Bizony ez nagy fontosságú vívmány volna - jegyzi meg Barnett Paulina, - ha ugyan az észak nyugati tengeri út egyáltalán alkalmas erre. Ha jól emlékszem, ön kettős érdekről beszélt az imént?

- A másik érdek - folytatta a kapitány - bizonyos tekintetben létkérdése a társulatnak. Hogy világosan elmondhassam, engedje meg, hadd kezdjem elejéről a dolgot. Meglátja, hogy ezt a hajdan virágzó üzletet halálos veszedelem fenyegeti.

Röviden elmondotta a kapitány a világhírű társulatnak a történetét.

Mindenki tudja, hogy az emberek már ősidőktől fogva megkívánták bizonyos állatoknak a bőrét és bundáját, hogy ruhát készítsenek maguknak belőle. A bundakereskedés tehát nagyon régi keletű. A ruházkodási fényűzés néha úgy elfajult, hogy szigorú rendeletekkel kellett szabályozni, s főleg a prémes öltözetekre adót vetettek ki, hogy a fényűzést korlátozzák. A XII. században a szürke prém viseletét el kellett tiltani.

1553-ban Oroszország az északi vidékeken több telepet állított fel, s az angolok nyomban követték a példájukat. Akkortájban a coboly, hermelin, hódbundák szállítását a szamojédekre bízták. Erzsébet királyné a drága prémek használatát királyi rendelettel tiltotta el, s néhány évig ez áruk üzlete teljesen pangott.

1670 május 2-án a Hudson-öböl-bundaárú társulat kiváltságot kapott. Ennek a társulatnak volt egynéhány részvényese a legelőkelőbb körökből: így a yorki herceg, az albemorle-i herceg, a shaftesbury gróf stb. Alaptőkéje eleinte csak 8400 font sterling volt. Vetélytársban sem volt hiány, akadtak bizonyos, főleg francia ügynökök, kik Kanadában telepedtek meg, társulatokat hevenyésztek össze és néha szerfelett kalandos, de busás hajtó - vadászatokat rendeztek. Ezek a vakmerő kanadai utazók - mert így nevezték el őket - veszedelmes konkurensei voltak az újdonsült társulatnak, úgyhogy komoly veszély fenyegette a fennmaradását.

No de Kanada elfoglalása változtatott a veszedelmes helyzeten. Québecnek 1766-ban történt elfoglalása után három évvel szemmel láthatólag felvirágzott a prémüzlet. Az angol üzletvezetők hozzátörődtek a nehézségekhez, megismerkedtek a helyi viszonyokkal: az indiánok szokásait, erkölcseit, meg a csere-kereskedés módját kitanulták. Mindazonáltal arról még szó sem volt, hogy az üzlet jövedelmet hajtson. Ehhez járult még, hogy 1784 körül montreali kereskedők szövetkeztek ennek az üzletágnak kizsákmányolására, s megalapították a hatalmas Észak-nyugati társulatot, mely nemsokára minden tért meghódított. 1798-ban a társulat évi forgalma 120 millió font sterlingre rúgott, holott a Hudson Bay társulatnak még mindig élet-halál harcot kellett vívnia.

Igaz, hogy az Észak-nyugati társulat nemigen válogatta meg eszközeit, hogy ha érdeke úgy kívánta; saját tisztviselőit is kizsebelte, az indiánokat nyomorba döntötte, leitatta, hogy kirabolhassa, s megszegte a parlament abbéli rendeletét, hogy a bennszülöttek földjén szeszes italokat árulni nem szabad. Így aztán busás aratásuk volt a társulat ügynökeinek, habár az időközben alapított amerikai és orosz hasonnemű üzlettársulatok, főleg pedig az Amerikai szőrmeáru-társulat, mely 1809-ben egy millió dollár alaptőkével alakult, s nyugaton a sziklás hegyek kizsákmányolásán fáradozott, hathatósan versenyeztek vele.

Az összes társulatok közül a leginkább pangó Hudson Bay company volt, míglen 1821-ben hosszasan elhúzódó tárgyalások után régi vetélytársa, az Észak-nyugati társulat belé olvadt s ez időtől fogva Hudson’s Bay Fur Company lett a neve.

Manapság már egyik vállalat sem vetélkedhetik ezzel a hatalmas társulattal, legfeljebb a St. Louis-i Amerikai Prémáru társaság. Számos telepe van, vadászterülete 3,700.000 négyszögméter; főbb raktárai a James-öbölben, a Sever-ek torkolatánál? a déli vidékeken és Felső-Kanada határaihoz közel az Athapeskow, Winnipeg, Superior, Methye, Buffalo tavaknál, továbbá a Columbia, Mackenzie, Saskatchewan, Assinipoil folyamok mentén vannak. A York-erőd, mely a Hudson-öbölbe szakadó Nelson-folyón mintegy uralkodik, a társulat székhelye, itt vannak a legnagyobb áruraktárak. Ezeken kívül átvette évi 200.000 frank kárpótlással az Észak-Amerikában 1842 óta fennálló orosz telepeket. Így hát ura azoknak a rengeteg területeknek, melyek a Mississippi és a Csendes óceán között terülnek el. Mindenfelé rettenthetetlen utazókat küldött ki: így Hearne-t a sarktengerre, hol 1770-ben Coperniciát felfedezte; Franklint 1819-1822 a több mint 5550 mérföldnyire elnyúló amerikai tengerpart vidékére; Mackenzie-t, aki felfedezvén a nevéről nevezett folyót, eljutott a Csendes óceánig 52° 24' északi szélességben. 1833-1834-ig Európába a következő állatbőr, bunda- és prémárukat szállította a társaság:

hód 1074
fóka és fiók-hód 92.288
bizam 694.092
borz 1069
medve 7451
hölgymenyét 491
róka 9937
hiúz 14.255
nyest 64.490
vidra 22.303
mosómedve 713
hattyú 7918
farkas 8484

Ebből megérthető, hogy milyen rengeteg forgalma lehetett a társulatnak. Bizonyára dús jövedelmet is hajtott az üzlet; csakhogy sajna, ezek a számok nagyon változtak később, s húsz év óta szüntelenül csökkentek.

- Vajon mi lehetett ennek a megcsappanásnak az oka?

- 1837-ig, asszonyom, - magyarázta a kapitány, - elmondhatjuk, hogy a társulat üzlete virágzott. Ebben az évben emelkedett a kiviteli áruk száma 2.358.000 darabra. Azóta azonban mind kevesebb és kevesebb, ma alig a fele.

- Vajon miben keresi ennek az okát ön, kapitány? kérdezte Barnett Paulina.

- Abban, asszonyom, hogy vadászaink kíméletlenül kipusztították a vadakat. Nincsenek semmire tekintettel ezek az emberek. A kölyköket, sőt még a vemhes nőstényeket sem kímélték. A vidrát csaknem teljesen kiirtották. Legfeljebb messze fenn északon találhatók még csak. A társaséletet élő hódok már csak a legtávolabbra eső folyókba menekültek. Ugyanez az eset a drágább bundájú vadakkal, nyakra-főre el kellett menekülniük a vadászok elől. A vermek, tőrök eddig tele voltak vaddal, most nagyobbára üresen állnak. A prémes ruhák hovatovább divatba jönnek, a prém megdrágult. A vadászok sem igen buzgólkodnak, csak a legbátrabbak merészkednek az amerikai tengerpartokig elhatolni.

- Most már értem, hogy minő üzleti érdek késztette a társulatot arra, hogy feljebb törekedjék északra, s a jeges-óceán partján állítson fel erődöt, mert a vadászterület tulajdonképpen ott van most, miután az üldözött vadak oda menekültek.

- Úgy van, asszonyom, - mondta a kapitány. - Különben is meg kellett volna ezt cselekednie a társulatnak, mert a parlament ezelőtt két évvel törvényileg jelentékenyebben megszorította a vadászterületet.

- Vajon miért tette ezt? - kérdezte Barnett Paulina.

- Igen fontos nemzetgazdasági oka volt reá, asszonyom. Nagy-Britannia törvényhozóit szerfölött érdekelte. A társulat bizonyára nem teljesített holmi humánus missiót, ez tagadhatatlan, sőt ellenkezőleg. Az üzleti érdek azt parancsolta, hogy a vadonságokat hagyja meg vadonságoknak; arról tehát, hogy némineműleg műveljék a földet, szó sem lehetett, hiszen akkor elriasztották volna a bundás vadakat; minden ilynemű kísérletet kérlelhetetlenül meghiúsított a társulat. Azt monopolizálja, ami homlokegyenest ellenkezik a földműveléssel. A vállalat igazgató tanácsa mindent megakadályozott, ami az üzlet érdekével ellenkezett. Ez az önkényes és bizonyos tekintetben embertelen eljárási mód adott okot a parlament közbeszólására és annak a törvénybe iktatására, hogy 1857 óta a gyarmatok felülvizsgálatára kiküldött bizottság eltiltotta a társulatot az olyan vidékek kizsákmányolásától, a melyek némineműleg megművelhetek, így: a kanadai és a Vörös meg a Saskatchewan folyók területei.... s csupán azokat a területeket hagyta meg, hova a civilizáció amúgy is hiába tenné a lábát. A rá következő évben elvették a társulattól a sziklahegy alját, s a gyarmat-igazgatóság felügyelete alá helyezték. Ez az oka annak, asszonyom, hogy miért igyekszik észak felé a társulat, hahogy fel nem akar hagyni az üzlettel, s miért törekszik útját-módját megtalálni annak, hogy a Csendes-óceánnal tengeri út kösse össze.

Barnett Paulina rendkívül meg volt elégedve a világhírű társulat tervével. E szerint ő is részese lesz az új erőd alapításának az északi jegestenger partján. Craventy kapitány elmondott mindent szegről-végre, s hogyha valami közbe nem jön, hajlandó lett volna még apróbb részletekbe bocsátkozni, mert hát nagyon beszédes ember volt.

Node Joliffe káplár jelentette, hogy ő meg a felesége a punchot akarják elkészíteni. Ebbéli szándékukat a jól megérdemelt méltánylás fogadta. Az üst, - vagy jobban mondva kazán tele volt már a drága nedűvel. Tíz kupa spiritusz volt benne, a padlón egész rakás cukor halomba rakva, a kazánban pedig citromok úszkáltak, kissé ráncosok ugyan, mert nem akkor szedték frissen. Még csak az volt hátra, hogy meggyújtsák a spiritusztengert; a káplár ott állott kezében az égő kanócot tartva, katona volt, várta a kapitány parancsát, hogy lángra lobbantsa a - bombát.

- Tűz! Joliffe! - vezényelte Craventy kapitány.

A puncs lángot vetett, a vendégek örömujjongással üdvözölték.

Két perccel utóbb a telt poharak kézről-kézbe vándoroltak. Bezzeg egyik sem utasította vissza.

- Éljen! Éljen! Barnett Paulina! Éljen a mi kapitányunk is!

Az örömriadal e tengerében hirtelen kiáltás hallatszik be kívülről. A mulató társaság elnémul.

Long őrmester, nézze meg minő lárma van künn! - mondta a kapitány.

Az őrmester nyomban leteszi félig kiürített poharát, s kisiet a szalonból.

[1] Valósággal meg is történt. Az USA 1867-ben 7,2 millió dollárért megvásárolta Alaszkát az Orosz Birodalomtól. (a Digi-Book Kiadó megj.)

3.
Egy életre dörzsölt tudós

Midőn Long őrmester a szűk folyosóra ért, melyre az. erőd külső ajtaja nyílt, újra hallotta a kiabálást. Valaki erősen döngette a külső kaput, mely az erőd fakerítésén át a szűk udvarba vezetett. Az őrmester kinyitotta a kaput. Lábmagasságnyira állott a hó a földön. Térdig hóban, vakon neki a hóforgatagnak törtetett a pogány hidegben az udvaron keresztül a kapunak.

- Ki a manó jött ebben a cudar időben hozzánk, - mondta az őrmester, s e közben ritka szakértelemmel, hogy ne mondjuk rendszabáshoz híven leemelte a kapu keresztgerendáit, - ilyen zimankós időben csak az. eszkimók dugják ki az orrukat.

- Nyissák ki! Nyissák ki! - tombolt odakünn a jövevény.

- Jól van no, - felelte Long őrmester, a tizenkét tempó közül egyről sem feledkezvén meg a kapunyitás alkalmával.

Végre-valahára a kapu két szárnya felnyílt, egy szánkó robogott be félig a hóba döntve az őrmestert, a hat kutya oly villámgyorsan röpítette be. Kevésbe múlt, hogy a derék Longot le nem gázolták. Zúgolódás nélkül talpra ugrott s újra bezárta a kaput, s a szabályos hosszúságú léptekkel (percenként 75 lépés) a főépület felé tartott.

Craventy kapitány, Hobson Gáspár hadnagy és Joliffe káplár künn voltak már, s a rettentő hideggel nem törődve nézték a hóval borított szánt, mely előttük állott.

- A Reliance-erőd? - kérdezte a jövevény.

- Az, - felelte a kapitány.

- Craventy kapitány?

- Én vagyok; és ön?

- A társulat futárja.

- Egyedül jött?

- Nem; egy utast hoztam.

- Utast? Mit akar itt az utas?

- A holdat akarja látni.

A kapitány azt gondolta, hogy valami őrülttel van dolga, ami nagyon valószínűnek is tetszett a körülményekhez képest. No de nem volt idő arra, hogy fontolgassa. A futár egy hóval borított, zsáknak látszó tömeget húzott ki a szánból, s erőlködött, hogy a házba cipelje. A kapitány kérdezte tőle:

- Mit akar evvel a zsákkal?

- Ez az utas.

- Ki légyen?

- Thomas Black, a csillagász.

- Hiszen megfagyott.

- Ha megfagyott, majd fölenged újra.

Az őrmester, a káplár és a futár becipelték Thomas Blacket a házba, az egyik emeleti szobában letették öt, hol a kályha elég tűrhető meleget árasztott szét. Az ágyba fektették, s a kapitány megragadta a kezét.

A keze a szó szoros értelmében meg volt fagyva. Lefejtették róla a takarókat meg a bundákat, melyekbe Thomas Black valósággal bele volt csomagolva, s íme egy ötvenéves, kövér kis emberre bukkantak; deres volt a feje, torzonborz a szakálla, ajkait összeszorította, szemeit lezárta. Egy cseppet sem lélegzett, Joliffe kigombolta a ruháit, ide-oda forgatta, mondván:

- Előre, uram! Hát nem szándékozik eszméletre térni?

Hiába volt minden biztató szó, úgy hevert ott, mint egy darab fa. Joliffe-nek egy hatalmas ötlete támadt, ez volt szerinte az egyetlen mód, hogy fölélesszék: mártsák be a forró puncsba.

Thomas Black szerencséjére Hobson Gáspárnak más gondolata volt:

- Havat ide! Long őrmester, hozzon néhány marék havat! - parancsolta.

Hó volt elég az erőd udvarán. Míg az őrmester elsietett, hogy havat hozzon, Joliffe a csillagászt egészen levetkőztette. A szerencsétlen ember testét már fehér foltok verték ki; ami arra mutatott, hogy a fagy erősen behatolt a testbe. Éppen ideje volt, hogy a vért mozgásba hozzák. Hobson Gáspár teljes erővel igyekezett is, s hóval dörzsölték a megmerevedett testet. A sarkvidékeken ez a gyógyító mód általánosan használt, hogy a nagy hideg miatt szünetelő vérkeringést újra helyreállítsák.

Long őrmester is hozta a havat, s ő meg Joliffe káplár nekiestek a jövevénynek, s olyan dörzsölést vittek rajta véghez, hogy ilyenben soha eddig nem volt része. Gyúrták-dagasztották irgalmatlanul, mintha tészta lett volna.

Ez operáció alatt a beszédes káplár minduntalan szóval tartotta a megfagyott utast, anélkül, hogy feleletre számíthatott volna:

- No hát rajta, uram! Hogy is jutott eszébe, ejnye no, de így megfagyni! Ne legyen olyan érzéketlen!

Thomas Black azonban egyelőre még érzéketlen maradt, mert félóra múltán sem tért vissza belé az élet. Már-már azt hitték, hogy soha a szemét fel nem nyitja, s a dörzsölök is abba akarták hagyni fáradságos munkájukat, midőn a szegény ember gyöngén fellélegzett.

- El! Magához fog térni! - kiáltott fel örömmel Hobson Gáspár.

Minekutána a dörzsölés a test felületét megmelegítette, most már a belső szervezet fölmelegítésére kellett gondolniuk.

Joliffe káplár lefutott, hogy néhány pohár meleg puncsot hozzon fel. Jót tett az a szerencsétlennek. Arcának vissza kezdett térni az életszíne, szemét felnyitotta, ajkai mozogtak; a kapitány számíthatott arra, hogy Thomas Black maga fogja elmondani, hogy miként jutott ilyen siralmas állapotba.

A melegen betakart Thomas Black félig fölemelkedett, s könyökére támaszkodva halk hangon kérdezte:

- Reliance-erőd?

- Az, - felelte a kapitány.

- Craventy kapitány?

- Én vagyok, uram, isten hozta önt nálam. Ha szabad tudnom, mi járatban van itt?

- A holdat akarja látni! - vágott közbe a futár, makacsul ismételve első feleletét.

Thomas Black igenlőleg bólintott a fejével, aztán folytatta:

- Hobson hadnagy?

- Ő is itt áll ön előtt.

- Tehát nem indult még el?

- Amint látja, uram, még nem.

- Helyes, helyes, uram, - felelte Thomas Black. - Akkor hát köszönöm szívességüket, holnapig kialszom magamat.

A kapitány és emberei eltávoztak a szobából, hadd aludjék az a különös ember. Félórával utóbb a mulatságnak is vége szakadt, s mindenik felkereste éjjeli tanyáját, vagy magában az erődben, vagy azonkívül a szomszédságban.

Másnap reggel Thomas Black már úgy ahogy, de újra a régi volt. Erős szervezete megküzdött a rettentő hideggel. Más emberfia megfagyott volna bizonyára, de hát ö jobb fajta anyagból volt gyúrva.

Ki is volt tulajdonképpen ez a csillagász? Honnan vetődött ide? A társulat vadászterületein mit keres éppen tél derekán? Miért mondotta a futár, hogy a holdat akarja látni? Hát nem láthatta volna meg a holdat bárhol? Miért keresi éppen itt fenn északon?

Ezek felett a kérdések felett töprengett Craventy kapitány. De midőn másnap egy órácskát eldiskurálgatott a fura vendéggel, bezzeg tisztán látott mindent.

Thomas Black csakugyan csillagász volt, még pedig az Airy által oly ügyesen igazgatott greenwichi obszervatóriumban. Intelligens, okos fej, nem annyira teoretikus; 24 éves kora óta vizsgálja a csillagokat, s az uranogra-fiának ezalatt igen nagy hasznára vált. A társaséletben hasznavehetetlen ember volt; reá nézve csak az asztronómia volt valami, inkább az égben élt, mint a földön; méltó utódja volt az érdemes La Fontaine-nek, aki tudvalevőleg egy gémes kútba esett. Vele egyáltalában beszélni sem lehetett, ha nem csillagokról és csillagképletekről volt a szó. De bezzeg nem is volt párja a csillagok vizsgálásában! Minő példátlan türelem! Hónapokig keresgélt egy-egy kozmikus tüneményt. A meteorok és csillaghullások voltak az ő specialitása, e tekintetben megbecsülhetetlen fölfedezései vannak. Ha valamit nagyon pontosan kellett megvizsgálni, megmérni vagy meghatározni, mindig Thomas Blackre bízták, kinek bámulatosan gyakorlott szemei voltak. Pedig nem mindenki tud ám megfigyelni. Ezért tehát nem csoda, ha a greenwichi csillagászt bízták meg annak a megfigyelésével, amit alább mondunk el részletesen, s aminek a hold földrajzában igen nagy fontossága van.

Tudni való dolog, hogy teljes napfogyatkozás alkalmával a holdat fénykoszorú övezi, hogy ennek az oka mi lehet: mai napig sem tudja senki.[1] Vajon megvan-e valósággal, vagy csak a napsugarak törési tüneménye a hold körül? Nyílt kérdés még.

Már 1706 óta tudományosan leírták a csillagászok ezt az aureolát. Louville és Halley az 1715-diki teljes napfogyatkozáskor figyelték meg, Maraldi 1724-ben, Antoniode Ullva 1778 bán, Bouditch és Ferrer 1806-ban, még pedig a lehető legpontosabban. Az 1842-diki napfogyatkozás alkalmával számos tudós törte a fejét azon, hogy magyarázatát adja. Így többek között: Airy, Arago, Peytal, Laugier, Mauvais, Struve Ottó, Petit, Baily; ámde bármily pontosak voltak is e megfigyelések, Arago így nyilatkozik az eredményről: E tünemény okát egyelőre meghatározni teljességgel lehetetlen, mert bármily szakavatott tudósok figyelték is meg, ugyanegy napfogyatkozásról különböző pontokról: megfigyeléseikben összhang nincs, s így a kérdést még sűrűbb homály borítja.

Pedig a kérdés szerfölött fontos a hold földrajzának ismeretére nézve, s minden áron megoldásra vár. Ímhol újabb alkalom kínálkozik most, hogy a fénykoszorút megfigyeljék. 1860. július 18-dikán teljes napfogyatkozás lesz, melyet Észak-Amerikából, Spanyolországból és Afrika északi partjairól lehet jól látni.

Különféle országok csillagászai megállapodtak abban, hogy megfigyeléseket eszközöltetnek abban a zónában, hol látható lesz. Thomas Blacket bízták meg azzal, hogy Amerika északi vidékén figyelje meg. Reá is körülbelül az a munka várt, ami az angol csillagászokra, kiket Svéd- és Norvégország északi vidékére küldöttek volt ki 1815-ben, hogy a napfogyatkozást megfigyeljék.

Magától értetődik, hogy ez a megbízás Thomas Blacket kimondhatatlan boldoggá tette. Egyúttal megbízták őt azzal is, hogy tegye lehetőleg vizsgálata tárgyává azokat a vöröses protuberanciákat, melyek a nap kerületén ez alkalommal láthatók. Ha e kérdés helyes megoldása sikerül a greenwichi csillagásznak: méltán számíthat a tudós világ legnagyobb elismerésére.

Thomas Black elindult, s a Hudson’s Bay Fur Company főügynöke hathatós ajánlólevelekkel látta el. No meg ugyanebben az időben kellett annak az expedíciónak is fölkerekednie, melyet új erőd alapításával bízott meg a társulat. Ezt a kínálkozó alkalmat fel kellett használni. Thomas Black neki vágott az Atlanti óceánnak, áthajózott New-Yorkba, túl az amerikai tavakon a Vörösfolyó mellett levő gyarmatig jutott, azon kutyavontatta szánokon egyik erődből a másikba vitte őt a társulat egyik futárja. És ö nem riadt vissza téltől, fagytól, a sarkvidékek minden borzalmától, s március 17-dikén amint imént elbeszéltük - megérkezett a Reliance-erődbe.

Ezeket mondotta el Thomas Black a kapitánynak, aki viszont őt újból üdvözölte, s kijelenté, hogy mindenben rendelkezésére áll.

- De Black úr, minek sietett ön olyan nyakra-főre ide, hiszen az a bizonyos napfogyatkozás csak a jövő évben, 1860-ban lesz?

- Hírül vettem, uram, hogy innen a társulat észak felé expedíciót küld ki, mely a 70°-on túl hatol, nem akartam Hobson hadnagy expedíciójától elszakadni - felelte Black.

- Black úr, - viszonozta a kapitány - ha a hadnagy esetleg már elment volna, büszke lettem volna reá, ha én kísérhettem volna a jeges tenger partjáig.

Végül még egyszer biztosította a csillagászt, hogy reá, minden tekintetben számíthat, s újólag üdvözölte őt a Reliance-erődben.

[1] Nem a Holdat övezi fénykoszorú, hanem a Hold kitakarja az erősen sugárzó napfelszínt, és így láthatóvá válik a jóval ritkább és gyengébb fényű napkorona. (a Digi-Book Kiadó megj.)

4.
Egy telep.

A 61-diki szélességi fok alatt a Rabszolga-tó egyike a legnagyobbaknak. Ötven mérföld széles és százötven mérföld hosszú; 61° 25' északi szélesség és 144° nyugati hosszúság alatt fekszik.

E tóra meg környékére már régi idők óta nagy gondja, volt a társulatnak, mert rengeteg sok bundás állat tartózkodott itten. Roppant sok folyó torkollik e tóba, avagy folyik le belőle: a Mackenzie, a Foin-folyója, az Athapeskon stb. Partján néhány tekintélyes erőd épült: így északra a Providence-erőd, délre a Resolution-erőd. A Reliance-erőd a tónak északkeleti végén állott csak háromszáz mérföldnyire a Chesterfield-öböltől, melyet a Hudson-öböl lefolyásai töltenek meg vízzel.

A Rabszolga-tó tele van hintve 2-300 lábnyi magas gránitköves szigetecskékkel. Északi partját sűrű őserdő borítja, ennek a határán kezdődik az a kopár, acélkemény sziklaföld, melyet nem ok nélkül neveztek el megátkozott földnek. A déli part azonban lapos, meszes talajú, alig van rajta domb, avagy halom. Ez az a bizonyos határ, melyen túl a bölény és bizon-ökör nem tanyázik, húsok pedig a kanadaiaknak és a bennszülött vadászoknak csaknem egyedüli tápláléka.

Északra pompás erdők terülnek el. Éppenséggel nem kell azon csodálkoznunk, hogy ilyen messze északra eső vidéken oly gazdag vegetáció van. Elvégre is a Rabszolga-tó csak olyan szélességi fok alatt fekszik, mint például Stockholm és Christiania,[1] Svéd- és Norvégországban. Csakhogy meg kell jegyeznünk, hogy az izotermák, vagyis az egyenlő melegség vonalai nem párhuzamosak a szélesség vonalaival, s hogy Amerikában ugyanaz alatt a szélességi fok alatt sokkal hidegebb van, mint Európában. Áprilisban New York utcáit még hó borítja, holott New York az Azorikkal egyenlő fok alatt fekszik. Ennek az oka nem egyéb, mint az, hogy a kontinens természetére és éghajlatára a tenger fekvése és saját talajviszonyai nagy befolyással vannak.