Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

Szöveg © Ruff Orsolya, 2024

Borító és grafika: Magyari-Ésik Zsófia

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978 963 584 873 7

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Francia kiejtésmutató

Mimi és Anka útja ezúttal Franciaországba vezet, kalandjaik során pedig sok francia szó és név elhangzik, emiatt arra gondoltam, hogy talán hasznos, ha írok egy kis útmutatót. Remélem, a franciául tudók és a nyelvészek most nem kapnak a szívükhöz, de arra törekedtem, hogy minél könnyebb és zökkenőmentesebb legyen az olvasás azok számára, akik nem beszélik a nyelvet. A szavak a megjelenés sorrendjében szerepelnek. Persze nem bírtam ki, és némelyikhez írtam egy kis extra magyarázatot, ezt nézzétek el nekem. Akik olvasták az első részt, azok emlékezhetnek rá, hogy a kötet végén egy szószedetben magyaráztam meg a nehezebb, régies vagy fura szavakat. Ezt a szokásomat most is megtartottam, ezért ha olyasmire bukkantok, ami kicsit is gyanús, gyorsan lapozzatok a könyv végére.

Jó olvasást!

Palais Garnier ~ pálé gárnyé (azaz a párizsi Operaház)

Lafayette ~ láfájett (híres áruház, lásd a könyv végi szószedetet)

boeuf ~ böf (jelentése: marha, de alapvetően a marhahúsra utal; amikor egyik szereplőnk hamarosan és eléggé idegesen felkiált majd, hogy „maga boeuf”, akkor mi már sejtjük, hogy nem éppen dicsérni fogja a vele szemben állót, viszont mivel még nem beszél elég jól franciául, ezért a konyhán legtöbbször hallott szóhoz folyamodik. Közelebb járna az igazsághoz, ha a bête kifejezést használná.)

Monsieur Fort ~ möszjő for (a monsieur urat jelent – bevallom, nagyon szeretek játszani a nevekkel, a fort franciául például annyit tesz: erős. Az egyik fontos mellékszereplőnek viszont olasz nevet adtam, szerintem hamar ki fogjátok majd találni, kiről van szó. És hogy az ő neve mit jelent magyarul? Kis segítségnek nézzétek meg a Kiejtési útmutató alatti rajzot.)

Avenue de l’Opéra ~ ávenü deloperá (azaz az Opera sugárút)

Le Petit Journal ~ lö pöti zsurnál (párizsi napilap)

Bois de Boulogne ~ boá dö bulony (hatalmas park Párizsban)

Rue Noir ~ rü noár (ez a regénybeli Fekete utca – brrr, én nem szívesen tenném be ide a lábam)

chablis ~ sáblé (francia borfajta)

cherie ~ seri (drágám)

Pierre Renard ~ pier rönár (a renard jelentése: róka)

Boulevard Saint-Michel ~ bulvár szán misel (híres sugárút Párizsban – Párisban járt az Ősz című versében Ady Endre is írt róla: „Párisba tegnap beszökött az Ősz. / Szent Mihály útján suhant nesztelen”)

Désolée ~ dézolé („bocsánat” franciául)

Monsieur Boucher ~ möszjő busé (itt egy igazi párizsi polgárról van szó, de a boucher amúgy azt jelenti: mészáros)

Madame Chou ~ mádám su (Madame Chou személyesen nem jelenik meg a történetben, de egy gömbölyded asszonynak képzelem, akinek kipirosodik az arca a gőztől, miközben fél kézzel kemény habot ver, a másikkal meg fűszerez egy illatosan rotyogó ragut – családneve amúgy eléggé prózai jelentéssel bír, a chou ugyanis annyit tesz: káposzta)

Gisèle ~ zsizel

La Morgue ~ lá morg (halottasházat jelent)

Sorbonne ~ szorbon

Victor Hugo ~ viktor ügó (híres francia író, olyan regényeket köszönhetünk neki, mint A nyomorultak vagy A párizsi Notre-Dame)

Voleur! ~ volőr (Tolvaj!)

Boulevard Saint-Germain ~ bulvár szán zsermen (híres sugárút Párizsban)

Geneviève ~ zsönöviev

Place de la République ~ plász dö lá repüblik

Jean-Pierre ~ zsan-pier

Rue Scribe ~ rü szkrib

Monsieur Lanterne ~ möszjő lántern

Mademoiselle Lanterne ~ mádmázell lántern

Au revoir! ~ ó revoár (Viszontlátásra!)

Quelle horreur! ~ kel orrőr (Milyen rémes!)

Bourges ~ burzs

cassoulet ~ kaszulé (babos egytálételt jelent – sokféle francia étel megjelenik majd a történetben, ha olvasás közben megéheznétek, nyugodtan hibáztassatok engem, és falatozgassatok valami finomat)

Claude Blanc – klód blan

Élise – eliz

Mon Dieu! – mon győ (Istenem!)

„Úgy látom, ha újat akarunk látni, nem is rossz dolog az utazás.”

Jules Verne: Nyolcvan nap alatt a Föld körül

(ford. Csatlós János)

Előszó A legfeketébb éjszaka

A feje zsongott, mintha egy nyomasztó, kábult álomból ébredne. A levegő nehéz volt, dohos, a szája egészen kiszáradt. Már éppen ki akarta nyújtani a kezét, hogy kisöpörjön egy izzadt tincset a homlokából, amikor rájött, hogy meg sem bír mozdulni. A fájdalom a vállába nyilallt, a csuklójára fonódó kötél a húsába vágott.

Hirtelen elszállt minden tétova álmossága, az érzékszervei kiélesedtek. Hiába meresztette a szemét – csak a kisgyerekek és az egészen kezes háziállatok szembogarában látott eddig olyan feketeséget, mint ami körülvette. Egyre gyorsabban szedte a levegőt, a porszemek a szájpadlására tapadtak.

Akkor felderengett előtte a kesztyűs kéz, ami a folyosón a szájára tapadt. Ha egy kicsit megerőltetné magát, akkor talán eszébe jutna a kézhez tartozó test, de csak egy körvonalat tudott felidézni, a részletek teljesen ködbe vesztek. A sziluetthez tartozó alak éppúgy lehetett öreg vagy fiatal, sovány vagy kövér, csak az erős kézre emlékezett, meg arra, hogy a tarkója nekifeszül egy durva posztókabátnak.

Hogy utána mi történt, azt akkor sem tudta volna megmondani, ha az élete múlik rajta. Csak foltokat látott, meg elsuhanó fényeket. De ezen még ráér gondolkodni, a legfontosabb, hogy kiszabaduljon, bárhol legyen is. Mert hogy foglyul ejtették, abban egészen biztos volt. De ki rabolhatta el, és miért?

A lába szerencsére szabadon mozgott, de nem sokat ért vele, mert mostanra egészen elgémberedett. Ahhoz viszont még volt elég ereje, hogy a bokáját megfeszítse, és kirúgjon. A fa tompa koppanása először gondolkodóba ejtette, majd jeges félelemmel töltötte el. Eszébe jutottak azok a rémtörténetek, amiket lefekvés előtt a lányok meséltek egymásnak. Azokról a szerencsétlenekről, akiket élve temettek el, és a korhadt fán csak évszázadok múltán fedezték fel kétségbeesett szabadulási próbálkozásaik nyomait.

Lehetséges lenne, hogy már rég a föld alatt van, és a kesztyűs kezű ismeretlen élve temette el? De miért tenne ilyet bárki? Szíve ijedten zakatolt, a vér ütemesen dübörgött a fülében, így elsőre észre sem vette, hogy rázkódni kezd. A doboz mozgásba lendült! A réseken friss levegő szűrődött át. És még valami: lócitrom és pipafüst orrfacsaró bűze. Fémes csattanás hallatszott, ahogy a lovak patkói a simára kopott bazaltköveknek ütődtek. Hiszen akkor még az országút közelében járnak! Hát persze.

És akkor eszébe jutott minden: az átkelés a Csatornán, a fogadás a nagyköveti rezidencián, a találkozás az örökössel, majd a verseny és persze az üldözés. Most pedig itt van, egy szűkös dobozba zárva, a keze hátrakötözve, és nincs, aki segítsen rajta…

Tényleg nincs?

Valahol az országút messzeségéből a nevét hallotta. De az is lehet, hogy tévedett, és csak a képzelete űzött kétségbeesett játékot vele.

Még a lélegzetét is visszafojtotta, a teste megfeszült, fülét hegyezte. A következő pillanatban elvigyorodott. Nem tévedett. Valaki torkaszakadtából ismét a nevét kiáltotta, majd a köveken egy szorosra fűzött, egykor talán szebb napokat látott, de máskülönben praktikusnak mondott magasított cipő csattogott végig.

– Itt vagyok! – kiáltotta, ahogy a torkán kifért, de csak gyenge krákogásra futotta tőle. A cipője orrával kétségbeesetten rugdosni kezdte a deszkákat, de akkor a bakon ülő kocsis megcsördítette az ostorát, és a csattogó talpak meg az egyre kétségbeesettebb kiáltozás beleveszett a legfeketébb éjszaka egyszerre komor és fenyegető csendjébe.

I. A szerencse lánya

Mimi nem egészen így képzelte Párizst. Amikor néhány éve az itteni zárdában tanult, egyszer sem tehette ki a lábát a városba, de még a környező utcákra sem. Hányszor és hányszor álmodoztak arról a kerengő oszlopai között sétálgatva, hogy milyenek is lehetnek azok a híres sugárutak és a gyönyörűen kivilágított paloták!

A zárda növendékeinek Párizs akkoriban egyenlő volt az egérszagú folyosókkal, a durva pokrócokkal meg Simplicia nővér nádpálcájával, amely a legváratlanabb pillanatokban suhogott el a fejük felett. Pedig a valódi Párizst csillogónak és illatosnak képzelték, egy mesehelynek, ahol mindig süt a nap, és az emberek táncra perdülnek az utcán.

November végén viszont finom köd ülte meg a várost, a szitáló esőben a férfiak fázósan húzták a fejükbe a kalapjukat, a hölgyeket pedig gyorsan elnyelték az állomás mellett sorakozó hintók. Szemlátomást senkinek nem volt kedve táncra perdülni, de még beszélgetni se nagyon. Párizs kelletlen, durcás benyomást keltett, és nem volt különb néhány órával korábban Calais sem, amikor a hajópallóról lelépve végre ismét szilárd talajt éreztek a lábuk alatt.

– Pontosan öt óra van! – csettintett elégedetten a Papa, és várakozásteljesen körülnézett. A hajnali időpont ellenére hatalmas volt a sürgés-forgás a kikötőben.

A levegőben távoli tájak gyümölcsei, a hajók rakteréből előkerülő egzotikus fűszerek meg frissen fogott halak, rákok és egyéb tengeri herkentyűk illata keveredett. Mimi érezte, hogy nagyot kordul a gyomra, de tudta, hogy reggelizni majd csak a párizsi vonaton fognak. Már ha elérik egyáltalán. De ki fogja ezt a rengeteg ládát, bőröndöt és kalapdobozt elszállítani? Mimi hiába kérlelte Mamát, hogy ne pakoljon többet, ő váltig állította, hogy novemberben egy úrilány prémes pelerin és szőrmés kézmelegítő nélkül ki sem teheti a lábát a házból. Hát mit szólnak majd a párizsi ismerősök?

Mimi azt remélte, hogy nem szólnak majd semmit, ugyanis a lehető legkevesebb időt szándékozott a társaságukban tölteni. Azért érkezett, hogy Alexander Yorkkal találkozzon, és kapóra jött, hogy a Papa meghívást kapott a párizsi Operaháztól. Nem kellett sokat győzködni, hogy magával hozza, főleg, miután Mimi ecsetelni kezdte, hogy mennyi inspirációt gyűjthet majd a festményeihez, ha ellátogat a híres Szalonba. Azt már nem kötötte a Papa orrára, hogy esze ágában sincs túlértékelt, felfuvalkodott festők unalmas képeit nézegetni naphosszat, és feltett szándéka, hogy a minden hájjal megkent James Wolfsson nyomába eredjen, aki bő egy hete olyan ügyesen kicsúszott a Scotland Yard keze közül.

Miminek még most is gyorsabban vert a szíve, ha eszébe jutott a Nagy Gyémántrablás. A londoni lapok persze egy sort sem írtak róla, ami nem is csoda, hiszen nem más volt a károsult, mint maga a királynő, és bár az újságírók nem átallották időről időre vitriolba mártani a tollukat, az uralkodó eddig valahogy megúszta, hogy nyilvánosságra kerüljön az eset. Miminek valami azt súgta, hogy ehhez bizonyára Horace King rendőrfelügyelőnek is volt némi köze.

A gyémánt szerencsére jó helyen volt, a palotában, a tettes viszont kereket oldott, és ha hinni lehet Alexander York utolsó üzenetének, akkor egyenesen Franciaországba tartott. De mi az esélye, hogy útjaik ismét keresztezik egymást? Mimi tudta, hogy meglehetősen csekély, de amikor a Papa meghívást kapott, és lehetősége nyílt arra, hogy vele tartson Párizsba, egyszerűen nem tudott ellenállni a kísértésnek.

Most már csak az a dolguk, hogy elérjék a párizsi vonatot. De ki fogja elcipelni ezt a mérhetetlenül sok csomagot? A kikötői hordárok még a szokásosnál is mogorvábbak voltak, Mimi hiába villantotta feléjük legkedvesebbnek szánt mosolyát. Senki nem viszonozta.

– És mi ezért hagytuk ott Londont! – szólalt meg mögötte egy hang, amely ugyanolyan bánatosnak tűnt, mint az egymásnak dőlő parti házak sora. Mimi hátranyúlt, és kedvesen megpaskolta Anka kezét.

– Csodálatos, igaz? – kérdezte, és mélyet lélegzett a tengeri levegőből. Szándékosan nem vett tudomást Anka csészealjnyira táguló szeméről, hanem inkább belekarolt Papába, aki egyre türelmetlenebbül nézegette a zsebóráját.

– Már rég itt kellene lenniük – zsémbelt, és csak akkor nyugodott meg, amikor az utcasarkon végre feltűnt egy sárga konflis.

A rakparti tömeg addigra eloszlott, csak hárman álldogáltak a lassan kiürülő Imperial mellett. Anka tüntetőleg hátat fordított a háromárbócos hajónak.

Ha csak eszébe jutott az átkelés, máris rosszullét környékezte. Mimi viszont csupa szép emlékkel távozott a hajóról, ahol a Papa mindvégig Tucker kapitány vendégszeretetét élvezhette. Mint kiderült, a kapitány élt-halt Schumannért, és amikor megtudta, hogy Papa karmester, sőt mi több, közelebbi ismeretséget ápol a híres Liszt Ferenccel, egész úton el sem engedte maga mellől. Nem mintha Papa különösebben bánta volna, hogy végre ismét akadt valaki, akinek elmesélhette, hogy Párizsban nem máshol, mint a Palais Garnier-ben fog vezényelni, és micsoda darabokat… Mimi kuncogva hallgatta, majd amikor senki sem figyelt, csendesen kiosont, és meg sem állt a hajótatig. Nem telt bele sok idő, hogy felfigyeljen az alsóbb szinten összegyűlt kisebb csődületre. Messziről rémesen lármázó társaságnak tűnt, de közelebb érve izgatottan fedezte fel, hogy kártyáznak. Nem is akármiben. Az egyik szélesen mosolygó matróz mellett kupacnyi érme hevert, miközben ördögi sebességgel kevert egy pakli kártyát. Csak akkor állt meg egy pillanatra, amikor megakadt a szeme Mimin.

– Eltévedni… kisasszony? – kérdezte tört angolsággal, mire Mimi franciául csak annyit vetett oda:

– Eszemben sincs. Beszállhatok?

A három fiatal matróznak szó szerint leesett az álla.

– Hogy micsoda? Hogy egy lány? Akarom mondani, egy fiatal kisasszony? – kérdezte egyikük, akinek szinte világítottak a képén az elkapart himlőhelyek.

A kártyát keverő fiú arcáról leolvadt az addigi magabiztos mosoly.

– Szó sem lehet róla! Csúnyán megüthetjük a bokánkat, ha a fedélzetmester fülébe jut, hogy az egyik első osztályú utassal…

De a mondatot befejezni már nem tudta, mert Mimi addigra elővett a szoknyája rejtett zsebéből egy fényes egyfrankost, amit még Mama adott neki búcsúzóul Londonban, kárpótlásul azért, mert nem tudott velük tartani. „Vegyél magadnak valami szépet a Lafayette-ben, drágám!”, susogta, miközben magához szorította a lányát.

Mimi nem volt benne biztos, hogy Mama örülne neki, ha most látná, mire használja fel az érmét. Nem úgy annak a szép ajándéknak, amit majd a kártyanyereményéből fog vásárolni neki! Mert Mimi biztos volt benne, hogy szerencsés keze van, és még az sem zavarta, hogy nem ismeri a játékot, amiben a három fiatal matróz egészen addig elmélyedt. Seperc alatt megtanulja.

A fiúk először hitetlenkedve nézték, majd a hasukat fogták a nevetéstől. Nem kellett sokat győzködni őket, előre örültek a könnyű nyereménynek, és hirtelen jött nagylelkűségükben még a játékszabályokat is türelmesen elmagyarázták Miminek.

Alig egy órával később már nem volt kedvük nevetni, amikor nemcsak az asztalon heverő érmék, de még a hétvégére félretett borpénzük is Mimi rejtett zsebébe vándorolt.

Az utolsó játszma végén Mimi elégedetten ropogtatta az ujjait, majd széles mosollyal felállt, és egyenként kezet fogott az elképedt matrózokkal.

– Egy élmény volt önökkel a játék, uraim! Ha szerencsénk van, talán a sors még a visszaúton is összesodor minket – mondta, és vidáman elmasírozott az első osztály felé.

– Attól mentsen meg minket Szent Tádé! – morogta orra alatt a himlőhelyes, és társai magukban mélységesen egyetértettek vele, hiszen napjában többször is fohászkodtak a szorongatott helyzetben lévők védőszentjéhez.

Miminek még most is mosolyt csalt az arcára, ha eszébe jutott a három matróz fancsali arca. Ankának persze nem szólt egy szót sem a kiruccanásáról, de nem is lett volna rá alkalma, mert szobalánya egész úton az ágyat nyomta.

– Ha ez jobb kedvre derít, az arcod színe egészen illik ehhez az elegáns tapétához. Olyan igazán szép élénkzöld – mondta kedvesen, a szobájukba visszatérve, és nem értette, hogy Anka miért fordul tüntetőleg a fal felé.

Amint szilárd talajt érzett a talpa alatt, Anka valamelyest erőre kapott, és az utazóládák rettenthetetlen őreként most egy egészen egyedi, csak általa értett kevert nyelven utasítgatta a kocsist, aki megadóan hajlongott a szitáló esőben.

– Finoman azokkal a luggage-okkal, maga boeuf…

Mimi alig bírta elfojtani a kuncogását. Akkor viszont a Papa intette magához, és azon nyomban bemutatta Monsieur Fort-nak, aki az Operaház igazgatójának megbízásából kíséri majd őket először a calais-i vasútállomásig, majd társaságuk lesz a Párizsig tartó vonatúton is. Mimi kedvesen pukedlizett, és nagyon örült, hogy valaki majd szóval tartja a Papát, amíg ők Ankával kifundálják, hogyan bukkanjanak Alexander nyomára. Erre viszont nem került sor, mert amint kigördültek az állomásról, Mimi mély álomba süppedt, és hiába böködte Anka, még reggelizni sem volt hajlandó. Csak akkor pattant ki a szeme, amikor a vonat lassan begördült a Gare du Nord-ra. Alig várta, hogy a fehér kesztyűs vasutas lehajtsa a fényesre suvickolt fémlépcsőt, és úrihölgyhöz egyáltalán nem illő módon két szökkenéssel a peronon termett.

– Ha a Mamád ezt látná… – suttogta mellette Anka, de a szava is elakadt, amikor tekintete végigpásztázta a fejük fölé boruló üveg- és acélmennyezetet. A magasba szökő, karcsú vasoszlopok között mintha a világ adott volna egymásnak randevút.

Mimi viszont érezte, ahogy a novemberi köd beszivárog a prémgallérja alá. Finoman összerázkódott. A képeslapokból ismert Párizs most kedélytelen, durcás arcát mutatta, mégis a zsigerei is azt súgták, hogy nincs a világon még egy hely, ami ehhez lenne fogható. Még nem tudta, hogyan bukkannak Alexander nyomára, ahogy azt sem, hogy valaha elkapják-e Wolfssonékat. Egyvalamivel viszont tökéletesen tisztában volt: Párizsban egy percig sem fognak unatkozni. Vigyorogva szívta magába a látványt, és belekarolt Ankába, aki ámulatában még zsörtölődni is elfelejtett.

– Azt mondják, Párizs… maga a csoda – lehelte, és a Papa nyomába eredve magával rántotta Ankát a kijárat felé. A hordárok alig tudtak lépést tartani velük.

Ha Mimi sejtette volna, hogy biztos távolságból, de szorosan a nyomukban egy lobogó fekete kabátos alak oson, talán sokkal elővigyázatosabb, és az este is máshogyan alakult volna.

II. Az ördög masinája

Miminek a lélegzete is elállt, amikor kitárta a hatalmas üvegajtókat, és kilépett a keskeny erkélyre. Még az sem zavarta, hogy a csípős novemberi szél azonnal összekócolta a haját. Két kézzel megtámaszkodott a kovácsoltvas rácson, és minden idegszálával magába szívta az odalent kavargó tér látványát.

A délelőtti óra ellenére egymást érték a hintók és fogatok a széles Avenue de l’Opérán. A sugárút két oldalát fenséges paloták szegélyezték – Mimi nehezen tudta elképzelni, hogy alig pár éve ezen a helyen még megfakult bérházak düledeztek, amiket aztán a városvezetés ellentmondást nem tűrően lebontatott, hogy a helyükre ezeket az egyszerre otromba, mégis lenyűgöző házakat építtesse.

Ha kezét a szeméhez emelte, ellátott egészen az elegánsan pöffeszkedő Operaházig. A Papa már alig várta, hogy elindulhasson az első próbára, a partitúráit rendezgette, közben pedig az őrületbe kergette Ankát, aki már az összes bőröndöt átforgatta, a Papa kedvenc karmesteri pálcáját keresve. Ami természetesen a felöltője zsebében volt. Mindvégig. Ahogy szokott.

Miután a Papa mindkettőjüktől szívélyes búcsút vett, és becsukódott mögötte az ajtó, Anka elcsigázottan az egyik aranykeretes fotelbe omlott. Lehunyta a szemét, de csak azért, hogy a következő pillanatban felnyissa az egyiket, és Mimire meredjen.

– És most? Hogyan tovább?

Mimi kelletlenül fordult el mindattól az izgalomtól, amit az előtte elnyúló sugárút egy novemberi délelőtt kínált. Végül sóhajtott, becsukta az ablakot, és nekidőlt a falnak.

– A Papa egész délelőtt az Operában lesz. Hallottad te is, mit mondott. Azt csinálunk, amit akarunk, csak ne kóboroljunk el messzire, és este legyünk a nagykövet rezidenciáján.

– Miféle nagykövet? – egyenesedett ki Anka.

– Fogalmam sincs. A Papa tiszteletére fogadást adnak, és szeretné, ha mindketten ott lennénk pontban este hétkor!

– Én is? – kérdezte Anka, és hirtelen úgy érezte, nem kap levegőt.

– Még szép! – vágta rá Mimi. – Csak nem képzelted, hogy itthon hagynálak? Egyedül? Egy ekkora városban? – Mimi nagyon komoly arcot vágott, de a következő pillanatban kirobbant belőle a nevetés.

Anka zavarában az orrnyergét dörzsölgette.

– És Alexander? Hogyan bukkanjunk a nyomára?

Mimi elkomolyodott, majd pillantása az asztalon heverő Le Petit Journal aznapi számára tévedt.

– Talán neki kell majd a mi nyomunkra bukkannia… Nézd csak, itt írnak a Papa érkezéséről és arról, hogy a nagykövet fogadást ad a tiszteletére! Ha egy kis szerencsénk van…

A mondatot viszont már nem tudta befejezni, mert akkor valami egészen szokatlan történt: odalent fülsértő tülkölés támadt. Mimi visszafordult az ablakhoz. Orrát az üveghez szorította, majd hátrahőkölt, és meglepetésében eltakarta a kezével a száját.

– Mi az? – pattant fel Anka, és két lépéssel barátnője mellett termett.

Odalent megint felharsant a pokoli hang, és a járókelők ijedten spricceltek szerteszét. Egy ló felnyerített, a kocsis az öklét rázta a masina felé, amely most élesen balra kanyarodott, célba vette az Operaházat, és a rémült fogatok között cikázva beleveszett az utca szürkeségébe.

– Egy automobil – lehelte Mimi. A Papa újságjaiban már olvasott erről a találmányról, ami küllemre olyan, mint egy szekér, mégis ló nélkül robog. Nem olyan rég a saját szemével is látott egyet, habár Londonban még ritka volt, mint álruhás úrilány a Temze-parti csempészkocsmákban.

– Na, még csak az hiányozna nekünk! Az ördög masinája – prüszkölt Anka, és gyorsan keresztet vetett. – Tudod, mit mondanának erre az én falumban? – emelte a magasba az ujját, és várakozásteljesen nézett Mimire, aki mintha zavaros álomból ébredt volna.

A következő pillanatban viszont elvigyorodott, és tetőtől talpig végigmérte barátnőjét.

– Valószínűleg azt, hogy ma este szükséged lesz egy új ruhára! Gyerünk vásárolni!

III. A medalion

A fiatal nő felnézett. Még sosem érezte magát ennyire egyedül. A feje fölött fenyegetően hajoltak össze a házak, az ég szürke sávja úgy lebegett a tetőkön túl, mint egy elnyűtt lepedő. Mégis megpróbált erőt meríteni belőle.

A városnak ez a része mintha nem szerepelt volna a térképen, az elmúlt évek rombolási és építési láza megkímélte, így aztán az egykori bérpaloták most megroggyanva szuszogták ki magukból a szegénység és a kilátástalanság savanyú szagát. Az utca közepén ujjnyi patak csörgedezett, ami lehetett mosogatólé, de akár egy éjjeliedény tartalma is. Az emeleten felvisított egy gyerek, majd csend lett.

Már sötétedett, pedig alig múlt dél. A helyiek csak Rue Noirként emlegették, mert éjjel-nappal olyan sötét volt benne, mint a pokol egyik, senki által nem látogatott, távoli bugyrában. A Fekete utca fogalom volt a környéken, menedék mindazoknak, akik a törvény elől vagy épp a törvény megszegői elől menekültek. De ezen a néven egyetlen hivatalos térképen sem találták volna meg a párizsiak vagy az idegenek a girbegurba utcát, amelynek kapualjai semmi jót nem ígértek. A lány viszont most hálás volt azért a homályos mélyedésért, ahová alig egy perce beosont. Hátát a salétromos falnak vetette, összeszorította az ajkát, és csak az orrán keresztül lélegzett. Keze önkéntelenül a vastag kendő alá nyúlt. Amint remegő ujjai a nyakában lógó bőrtasakra és az abban rejlő hatalmas medalionra fonódtak, lassan kifújta a levegőt.

A fülét hegyezte. A hétköznapi zajoktól eltekintve az utca csendes volt, kicsit talán túlságosan is csendes.

A lány mindenesetre úgy döntött, hogy vár egy kicsit. Magában végigpörgette az elmúlt óra eseményeit. Hol hibázott? De talán még nincs veszve minden. Belesajdult a szíve, ha arra gondolt, hogy innen alig ötpercnyire várja a boldogság. A jövő, amit olyan szépen elterveztek, ketten, kart karba öltve, a Bois de Boulogne fái alatt sétálgatva, egy olyan jövőt, amiben nincs térdepelve súrolás, lépcsőn futkosás, piszkos ágyneműk cipelése, megalázó ordítozás. Mindezt alamizsnáért. Ennek mostantól vége. Vesznek egy kis házat vidéken. Normandiában talán, nem messze a szülőfalujától, vagy esetleg délen, ahol, azt mondják, a fák örökké virágoznak, és a tenger felől mindig meleg szél fúj. Nyitnak majd egy kiskocsmát, ahol az ura a bort méri, ő pedig a pecsenyét süti, amíg be nem esteledik. Önkéntelenül is elmosolyodott. Az ura… De hiszen megígérte, hogy elveszi. Már csak ebből a vigasztalan utcából kell kijutnia. Ha elérné a virágpiacot, már biztonságban érezné magát, a következő sarkon pedig ott várja a jövő, amiben béke van, és szerelem, meg egy takaros ház, és talán gyerekek.

Akkor vontatott léptek nesze ütötte meg a fülét. Egészen kicsire összehúzta magát. Érezte, hogy a vállán végigcsorog a víz, amit a téglák közti résen át izzadtak ki magukból a falak. Talán csak egy koldus vagy egy helyben lakó asszony, aki az ebédre valót cipeli éppen haza.

Idegtépő lassúsággal csosszant egyik cipőtalp a másik után a gömbölyűre kopott macskaköveken. Szíve a torkában dobogott. Tudta, hogy az utca elég sötét, a sarkokat jótékony homály fedi. Bárki legyen is, ha nem néz oldalra, akkor egészen észrevétlen marad. Türelemre intette magát, és lassan beszívta a levegőt.

A léptek súlyosak voltak, a testetlen árny már egészen közel járt.

És akkor meglátta.

Magas volt, de lehet, hogy csak a kalap miatt, ami szokatlanul hosszúnak hatott, és a ficakból úgy tűnt, hogy a teteje már-már a talajt súrolja, miközben gazdája fejét leszegve rótta a Rue Noir köveit. Már csak pár lépés, futott át a lány agyán a gondolat, és segélykérőn felnézett a házak csukott ablakaira.

Az árny akkor viszont megtorpant, és megperdült. Köpenye szegélye finoman súrolta a vizelettől bűzlő, penészes falakat. Szeme helyén mintha parázs izzott volna, szája nagyra nyílt, torka fekete lyuk. A lány védekezőn a mellkasához kapott, de az árny gomolygó alakja addigra már kitakarta a szürke eget. Olyan gyors volt, hogy szemmel alig lehetett követni. Kezét a magasba emelte, ujjai között penge csillant.

A lánynak sikoltani sem maradt ideje.

Tartalomjegyzék

Francia kiejtésmutató

A legfeketébb éjszaka

A szerencse lánya

Az ördög masinája

A medalion

A félbeszakadt pohárköszöntő

A Róka

Bottal a nyomát

A Notre-Dame mögött

Váratlan kockázat

Az Egy Zsák Szög

Atyai ultimátum

Ígéretes rajt, váratlan csavarral

Az alku

Volt, nincs

A távirat

Ki az a Monsieur Lanterne?

A terv, ha félresiklik

Valahol Franciaországban

Megvan a holnapi szalagcím!

Bajkeverő fantázia

A szenzáció

Montclair

A répaleves

Váltságdíj és egyéb kellemetlenségek

Kecskék és Káposzták

Felbukkan egy régi ismerős

Kövér Élise

Az idő urai

Monsieur Barrett újra elemében van

Kupaktanács

Fel, a magasba!

Fő a biztonság

Mi történik az ötödiken?

A nagy rajtaütés és egy kis csel

A szálak kisimulnak

Az értesítés

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Melléklet

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Merienda – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License