Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Piia Leino

Lakipiste

S&S, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Kovács Ottilia

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-182-2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Piia Leino

© Hungarian translation 2024, Kovács Ottilia

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A KIS KUKAC MÁR NEM IS LÁTSZIK a kidomborodó hasától. A változás fájdalmasan nyilall Robert Suonpääbe, aki ezután felemeli a tekintetét, és belenéz a tükörbe. Dhaka csemegéi és a sok lumpolás meglátszik ott is: az arca teltebbé vált, a szeme alatti táskák pedig valóságos párnákká duzzadtak. Talán neki is maratonokon kellene futkároznia, meg a telomerjei hosszát méricskélni, elmenni az unokákért az óvodába, és ötödik hullámos feministának nyilvánítani magát. Na, azt azért mégsem. De néhány kilótól tényleg megszabadulhatna.

A lebegőkabin zöld fénnyel dereng a fürdőszoba sarkában, aztán rózsaszínre, lilára, majd vörösre vált. Anniina egy vagyont fizetett a kabinért. Talán azt képzelte, hogy ebben majd el tud lazulni. Mekkora tévedés! A finn nők olyan feszültek, mint a felajzott íj, ezen holmi fürdők sem segítenek.

Anniina a lelkére kötötte, hogy mielőtt beül a kabinba, zuhanyozzon le – hát legyen. A másnaposságtól és a jetlagtől Robert bőre olyan érzékeny, hogy a vízcseppek szinte szurkálják a vállát. Egy darabig ott áll a vízsugár alatt, majd elzárja a csapot. A fürdőszoba hűvösnek érződik, pedig a sarokban álló kabin kellemes meleget áraszt. Finnországban mindig dermesztően hideg van, leszámítva a nagy ritkán előforduló nyári kánikulát, noha a környezetvédők szerint ez sincs rendjén. Egyfolytában hidegnek kellene lennie, ahogy hajdanán volt.

Robert végigmegy a bolyhos türkizkék szőnyegen, és belép a kabinba. A lebegéshez háttérzeneként többek között nyugtató zongorajátékot, tengerzúgást vagy akár a dzsungel hangjait is lehet hallgatni. Robert a tengerzúgást választja. A víz meleg, de valahogy olyan közömbös. Szóval ebben kellene kellemesen eltölteni egy órát? Micsoda időpocsékolás! Anniina azt állította, hogy ha az ember a vízben meditál, az megelőz mindenféle bajt a szívrohamtól a szenilitásig. Az asszony mániákusan lelkesedett a kabinért. Az életkor előrehaladtával az embereknek egyre több a hóbortja, kinek mi. Anniina különböző korszakai egymást váltották a bútorfelújítástól a vízi jógán át a légi meditációig. Mert ugye mit ki nem próbálna az ember, ha a férj szponzorálja.

Robert dugót tesz a fülébe, hogy ne menjen bele a sós víz, azután elnyújtózik a kádban, és megnyomja a fedelet bezáró gombot. Anniina drága, teljesen automatizált kabint akart, amelyet távvezérléssel, akár útközben hazafelé is fel lehet tölteni. A kabin fedele akár hangparanccsal is záródik, könnyedén és finoman. A luxus mindig luxus. Ezt meg lehetett állapítani az anyagok alapján, vagy abból, milyen simán illeszkednek egymáshoz az egyes részek. A cipzár, a kabin fedele, az autó ajtaja… Az olcsó mindig akad, nyikorog vagy kilazul. Robert már kisfiúként is szerette a luxust, amikor még csak a barátainál találkozott vele, miközben otthon minden a százforintos boltból meg a kínai diszkontból származott. Megismerte ugyan a plebsz ízlését, akiknek a minél több a jobb, az ár pedig lehetőleg legyen kicsi és kerek, ő maga azonban már fiatal korában is úgy érezte, hogy ennél jobbat érdemel.

A délelőtt sápadt fénye nem szűrődik be a kabinba. Sötét van és meleg. A tenger morajlása fokozatosan erősödik, aztán csendesedik, a következő hullám hangosabban törik meg, de a hang továbbra is tompa, inkább emlékeztet ipari üzem zúgására, mint valódi homokos tengerpart háttérzajára. Robert megpróbálja leküzdeni az unalmát és kellemes dolgokra gondolni, például Promita feszes fenekére, hogy milyen érzés megfogni, meg a cég új ipari csarnokára Dhakában, a három szinten szorgalmasan varró sötét hajú nőkre, akikből mind csupa Promita lenne, ha ő nem kínálna a számukra becsületes munkát.

Hiba volt a gyárra gondolni. Robert lelki szemei előtt egyre több kellemetlen kép jelenik meg a tűzvédelmi hatóság meg az építésügyi felügyelet embereiről és táblákat lengető tüntetőkről. A helyiek nagy többsége barátságos népség volt, de befészkelte magát közéjük néhány gyűlöletszító is, akik a nyugatiakat okolták az összes problémájuk miatt, a patakokból kifogott háromfejű halaktól kezdve, mintha nem éppen a textiliparnak köszönhették volna az új motorcsónakjaikat, hűtőgépeiket és okosóráikat a csuklójukon. A szakszervezetek úgy burjánoztak mindenfelé, akár a rák. A nyugatiak által alapított gyárak nélkül Bangladesben nem lenne más, mint monszun és feszes bőrű lányok.

Nyugi, csitítja magát Robert. Hallgasd a hullámokat. Liccs… loccs… Az istenfáját, csak azért is ellazulok! Úgysem fognak sokáig hőbörögni. Amint még egy kicsit olcsóbbak lesznek a gépek, teljesen vissza lehet hozni a termelést Európába, közel a piacokhoz. Természetesen ez némi veszteséggel is jár. Robert Promita apró kezére gondol. Az ázsiai nők a gyerek és a mindent megtapasztalt örömlány keverékei. Kicsik, de a szívük nagy.

Csak nem bólintott el? A kabin falai valahová messzire menekültek, nincs egyéb, mint a sötétség és a hang, amely időnként teljesen elhalkul. Loccs… csend. Sötétség. Súlytalanság.

Robertnek muszáj megérintenie lábujjával a falat, hogy megbizonyosodjon róla, továbbra is létezik. Az érintés nyomán a teste kissé megbillen, és a másik lába is hozzáér a kabin falához. Eltart egy ideig, mire az inga ismét egyensúlyba kerül. Loccs. Sötétség. Súlytalanság. Loccs. Sötétség. Súlytalanság.

Először a vállát csapja meg a forróság, ám a következő pillanatban már mindenhol érzi. Mi ez? Forróság, hideg vagy elektromosság? Vagy mindez egyszerre? Robert nagy nehezen ülő helyzetbe vergődik, azonban a tartály alja így még az eddiginél is kegyetlenebbül égeti a fenekét és a sarkát. Megpróbálja felnyitni a kabin fedelét, és a nyitó parancsot ordítja. Nem történik semmi. A vésznyitó körvonala halványan dereng a sötétben, rácsap, a fedél azonban zárva marad.

Nyomja, feszegeti, üti a gombot, a forróság fokozódik. Most már a kabin fedele is éget mindenhol, kegyetlenül egyenletesen, elegánsan, gyilkosan.

Robert nyüszítést hall, aztán rájön, hogy az a saját hangja.

A FÉRFI HOZZÁSIMUL A FÁHOZ, áhítatosan, mintha az első szerelmét ölelné, fejét a törzsnek támasztja, és behunyja a szemét. Aaro körbepillant, és látja, hogy a többiek teljes komolysággal figyelik a rituálét. Tizenegy, különféleképpen beteges kinézetű irodai patkány, középen pedig ez a faölelő, az erdei túravezető, aki egyszerűen csak Jyryként{*} mutatkozott be nekik. Jyrynek sasorra van és karizmája, mint az olyan embereknek, akiknek a szenvedélyei a közönséges földi halandókénál intenzívebbek, és nem tartanak igényt mások jóváhagyására.

– Az erdő a válasz. Itt érezni lehet, hogy minden egy – mondja Jyry. – Amikor ezt valóban átérezzük, megértjük, hogy nem létezik a halál.

Aaro a túracipőjére pillant, amelyen sárcsíkok rajzolata látszik, majd tekintetét a fákra emeli. Zeng az erdő a madarak énekétől, azonban az áprilisi táj fakó és kopár. A nyírfák magasan kinyúlnak a csalitosból, az ágak sűrűjében megbúvó madarakat nem lehet látni, csupán alaktalan sötét mozgásként érzékelhetők. Aaro nem lát az erdőben semmi különlegesen szépet, csodáról nem is beszélve.

Lisa javasolta a teljesítményértékelő megbeszélésen, hogy vegyen részt ezen az erdei rekreációs hétvégén, amilyet évente négyszer szerveznek a Google újságírói számára. Aaro verejtékezve ült a konyhaasztalánál vasalt ingben és két napja nem cserélt alsónadrágban, nagyon is tudatában annak, hogy hónapok óta nem írt egyetlen saját cikket sem. A napjai azzal teltek, hogy véglegesre csiszolja a hírrobot által írt szövegeket, és ügyeljen arra, hogy a gép a megfelelő irányban keressen információkat, de nem ezt várták tőle. A Google azért alkalmazott helyi újságírókat, hogy „életszagú” témákkal színesíthesse a hírkínálatát, mivel a munka kevésbé kreatív részét olcsó indiai munkaerővel is el lehetett végeztetni.

Lisa sminkje és frizurája tökéletesnek tűnt, ő kétségtelenül rendesen fel volt öltözve, nem csak annyira, amennyi a képernyőn keresztül látszott, habár Kaliforniában nyilván jóval melegebb volt, mint Helsinkiben. Lisa ragaszkodott hozzá, hogy a megbeszélésükön használják a fordítóprogramot, hogy Aaro tökéletesen ki tudja magát fejezni. Aaro nem szívesen egyezett bele, mert szégyellte, hogy bennszülött nyelven kelljen beszélnie, amiből Lisa egy szót sem értett. A gépi fordítás valós időben futott a képernyőn, és Aarónak meg kellett állapítania, hogy a szöveg helyes. Lisa kénytelen volt teljesen rábízni magát a gépre, de úgy tűnt, ez egyáltalán nem zavarja.

– A szövegeidre nem érkezett panasz. Kiválóan segíted a hírrobot munkáját. Azonban javaslom, hogy igyekezz kitalálni saját témákat is, az ilyenek érdekesebbé teszik a munkát és változatosságot hoznak a hírkínálatba – mondta Lisa.

– Rendben, igyekszem. Van pár téma, amiken már gondolkodom egy ideje.

– Érdemes kapcsolatban maradni a saját közösséggel, kilépni az otthon keretei közül, eljárni különböző eseményekre. Az élet aztán meghozza az ötleteket.

Aaro beérte egy bólintással. A Google természetesen elvárta, hogy miután egész nap a gép által írt híreket csiszolgatja, a szabadidejében saját témák kidolgozásával folytassa. Az amerikaiak számára minden idő munkaidő.

– Észak-Európából jelenleg elsősorban természeti témákat szeretnénk, mivel ez az ökoizmus most nagy divat. És az a svédországi ügy… borzalmas eset. Az egész világot érdekli, mi történik arrafelé – jelentette ki Lisa.

– Svédországban vagy Finnországban?

– Úgy általában.

Aaro elmosolyodott. Az Egyesült Államokból nézve Észak-Európa egy és ugyanazon területnek számított. Lehetetlen lett volna elmagyarázni, hogy Finnország csupán a lagymatag utánérzése Svédországnak. Svédországban az ökomozgalom nyomására eltűntek az égről a repülőgépek, az olcsó ruházati láncok pedig arra kényszerültek, hogy a pamutról átálljanak a csalánra, és amikor egy ökoszekta csoportos öngyilkosságot követett el, meglepően megértően viszonyultak az esethez. Finnországban már a szüléssztrájkolókra is ferde szemmel néztek.

– Ehhez kapcsolódva lenne a számodra egy ajánlatom. Még nem használtad fel a tavaszi rekreációs napjaidat. Mit szólnál, ha egy ilyen helyen töltenéd? – kérdezte Lisa.

A képernyőn egy reklámfilm jelent meg, fenyők tűlevelei között átszűrődő napfény és egy overallos férfi, amint a tenyerét a gyantás fatörzshöz nyomja. Egy mély hang az erdő csodatevő hatásáról, az emberiség gyökereiről, a hagyományokról és az egykori pogány istenekről magyarázott: „Az erdő a finnek számára már a hajdani idők óta szentély, éléskamra és lelki táj.”

Aaro nem emlékezett, mikor járt utoljára erdőben. Nem volt semmi kifogása az erdők ellen, egyszerűen csak nem adódott ok, amiért odament volna.

– Az lenne a cél, hogy cikket írjak belőle? – kérdezte.

– Szó sincs róla! A rekreációs napok a pihenést és feltöltődést szolgálják. Természetesen, ha éppen ott jut eszedbe valami új téma, semmi akadálya, hogy megírd.

A nő ártatlan arckifejezése bosszantotta Aarót. Sejtette, hogy kollégái szerte a világon megértették az efféle célzásokat, és siettek teljesíteni a kiadott feladatot. Engedelmességük azonban valószínűleg teljesen hiábavaló volt. Ha egy cégnek nehézségei támadtak, vagy egyszerűen csak szerette volna újraszervezni a munkát, a jó és rossz munkavállalóknak egyaránt felmondtak. Sok kolléga járt így, amikor a munkaadójuk csődbe ment, mert nemzetközi óriásvállalatok vették át a médiapiacokat.

– Rendben. Már ezer éve nem jártam erdőben – válaszolta Aaro.

– Remek! A videón olyan csodálatosnak látszik minden. Olyan frissnek.

Egymásra mosolyogtak és bólintottak. Lisa mondott még néhány szót a kétnapos tanfolyamról, amelyet egy Jyry Peltokorpi nevű túravezető tartott. A név ismerős volt valahonnan. Napközben az erdőben töltik az időt, az éjszakát pedig a Tammilaakso nevű ökoközösség központjában. Aaro elképzelte a nyirkos barakkot és az ízetlen vegaételeket, de beleegyezett Lisa javaslatába, mert nem volt jobb ötlete.

– Egyébként érdekes figura ez a Peltokorpi. Rendkívül jó kapcsolatrendszerrel rendelkezik – vetette oda Lisa, amikor már éppen befejezték volna a megbeszélést.

Aaro felvonta a szemöldökét, mire Lisa magyarázatképpen hozzátette:

– Gyorsan rákerestem, és találtam róla egy évekkel ezelőtti fényképet, amelyen Malin Ekfors mellett áll. Biztos emlékszel, az a nő abból a szektából, azóta már meghalt. A kép valamilyen tüntetésen készült, nagyon fiatalok rajta.

Aaro úgy sejtette, hogy Lisa nagyon is lelkes lett attól, amit talált. Persze az sem kizárt, hogy Jyry Peltokorpi képviseli az észak-európai ökoterrorizmus kemény magját, és ha az élet olyan volna, mint egy film, akkor a Lisa által küldött újságíró a rekreációs napok alatt ügyesen fényt deríthetne a férfi sötét üzelmeire. Az élet azonban nem film, és Aarónak rá kellett jönnie, hogy elkerülhetetlenül csalódást fog okozni. Azt latolgatta magában, rákérdezzen-e még Peltokorpi esetleges svéd kapcsolataira, de aztán arra jutott, hogy Lisa biztosan elmondaná, ha több információt is talált volna. A nő azonban nem szokott túl mélyre ásni, ugyanis az újságírói munka olykor hálátlannak bizonyult, amikor az alaposabb kutatás végül ahhoz vezetett, hogy a témáról kiderült, érdektelen. Könnyebb volt a csalódást meghagyni a beosztottaknak, és élni tovább a nyitott lehetőségek világában.

Most, a súlyos felhők alatt, a dermesztően hideg erdőben Aaro már bánja gyengeségét, hiszen ő is javasolhatott volna bármiféle rekreációt, például egy kis wellnesst valamilyen fürdőben vagy egy rövid kreatív írás kurzust. Lisa egy pillanatig talán elégedetlennek látszott volna, de végül biztosan többre értékeli az önálló javaslatra képes dolgozót, mint egy birkát, aki mindenbe beleegyezik, de semmit sem tud létrehozni.

Jyry Peltokorpi óvatosan ellép a fától, összeteszi a két tenyerét és meghajol a fa felé, majd feléjük fordul.

– Most ti következtek.

Miközben Aaro átkarolja a nyírfa törzsét, azon töpreng, mennyire nehezen meghatározható az őrültség és a hit közti határ. Amikor a monoteista vallások haldoklottak, a romjaikból ismét feltámadtak az erdők szellemei és az ősi varázsigék, bármi, csak hogy az embernek ne kelljen olyan hidegnek és közönyösnek éreznie a világot, mint amilyen valójában volt.

A TŰZ ÉSZREVÉTLENÜL BIRTOKBA VESZI az újabb hasábot, először nem akar belekapni, aztán hirtelen a teljes fadarab lángra lobban. Aaro azon kapja magát, hogy már jó ideje bámulja a tüzet, és különös módon nem unja. A lángok élettelenek és mégis elevenek, bizonyos értelemben minden tűz egy és ugyanaz, ami szerte a földgolyón lobog mindenfelé, egyre fokozódó tempóban perzselve fel az erdőket, míg egy napon talán mindannyiukat felfalja.

A szabadban töltött nap, a szaunázás és a jéghideg tóban úszás súlyosan húzza ugyan a testét, de kellemes fáradtságként. A fák ölelgetése után bekötött szemmel kóboroltak az erdőben, szimatoltak és hallgatóztak. A kezdeti szégyenlősség után a feladat egyre érdekesebbé vált, ahogy az agyuk nagy nehezen átállt. Ennivalót is kerestek a természetben, fenyőrügyet rágcsáltak, és egy fából faragott kupából sorban megkóstolták a nyírfa nedvét, aminek a megcsapolása miatt Jyry bocsánatot kért a fától. A társaság egy része higiéniai okokból nem kért a kóstolóból, de Aaro hörpintett egy keveset a közös ivóedényből, és úgy érezte, átlép saját világa határán.

A tanfolyam többi résztvevője már visszavonult aludni, de Aaro még nem akar lefeküdni, mert Freija még mindig ott ül a pad végén, és köt. A nap során a nő újra és újra feltűnt a látómezőjében, ételt hozott az asztalukra, leült hozzájuk beszélgetni, kérdezgette őket a munkájukról és az életükről a városban, mintha a többségében középkorú nőkből álló csapat dolgai annyira érdekesek lennének. Aaro érzi, hogy Freija figyeli a szeme sarkából, és megsejti, hogy a nő őt is meg fogja szólítani, hacsak türelmetlenségében el nem rontja a dolgot, és előbb ő közeledik a nőhöz.

Freija szőke haja csillog a tűz fényében, és a keze határozott mozdulatokkal dolgozik a kötésen. A lány smink nélkül, zsákszerű lenvászon ruhájában is nagyon csinos, és Aaro most már igazán szeretne jobban megismerkedni vele.

– Hogyan jutottál arra, hogy ideköltözz? – kérdezi Aaro, és érzi, mennyire újságírósan hangzik a kérdés.

Freija rápillant, majd visszafordítja tekintetét a kötésre. A készülő zokni rózsaszínű, valahogy meglepő színválasztás az egykori iskolaépület félhomályos termében.

– Alighanem eljutottam arra a pontra, hogy nem volt más lehetőség, mint elhagyni a várost.

– Aha. Hogyhogy?

– Egy esős napon ébredtem rá. Néhány hónapja dolgoztam bíróként. Egy életellenes üggyel foglalkoztunk, hárman voltunk bírók: a mesterséges intelligencia és két ember. Ahogy az ítélet gép által megszövegezett rendelkezéseit olvastam, rájöttem, hogy nincs semmi hozzáfűznivalóm. Egyetlen szó sem. Kitűnő eredménnyel érettségiztem, azután szinte halálra tanultam magam a jogi egyetemen, és mindezek után csupán egy gép asszisztensre voltam, vagy még annyi sem.

– De mégiscsak volt munkád.

– Igaz, volt. Bizonyára még éveken keresztül ott pózolhattam volna a bíróságon kiskosztümben, divatos frizurával, mint egy csinos, de jelentéktelen dolgozó Barbie.

Aaro úgy gondolja, érti, mire gondol Freija. A mesterséges intelligencia fejlődése sok fehérgalléros foglalkozást megtépázott, a leginkább azokat, amelyek a dolgok részletes ismeretén alapultak. Az orvosok úgy érezték, lefokozták őket azzal, hogy már a mesterséges intelligencia értékelte ki a leleteket, és tett javaslatot a gyógykezelésre egy hatalmas, folyamatosan frissülő adatbázis alapján. Nem volt különösebben nehéz jogi szövegeket, törvényjavaslatokat és egyéb jogi szakirodalmat a gépekbe táplálni, mert az is mind a logikára törekedett. Amikor a gép megtanult minden szükségest, sokkal jobban alkalmazta a törvényeket, mint az ember. Az emberbírókkal előfordult, hogy éhesen jóval szigorúbb ítéleteket hoztak, a gépnek viszont nem voltak rossz pillanatai, és a vádlottak bőrszíne vagy neme sem keltett bennük az elfogulatlanságot meghamisító képzettársításokat, hacsak nem kódoltak beléjük diszkriminatív információkat.

– Arra nem gondoltál, hogy közelebb kerülj az ügyfelekhez? Például ügyvédként vagy valami hasonló? – kérdezi Aaro.

– Nem igazán. Nem egyedül a munkáról volt szó. Elkezdtem belátni, mennyire mesterkélt az egész, hogyan működik az a világ, amelyet létrehoztunk, és mennyire totálisan jelentéktelen. Ebben nem volt hely a számomra.

Aaro érzi, hogy izzad a tenyere. Ugyanilyen gondolatok keringtek az ő fejében is, de nem volt hozzá mersze, hogy teljesen végiggondolja őket. Úgy érezte, nem alternatíva otthagyni mindent.

– A gép sohasem fogja helyettesíteni az emberi agy rugalmasságát – jegyzi meg halkan.

– Talán nem. Az újságírói munka természetesen eléggé biztonságban van.

Aaro meghökken, mert nem emlékszik, hogy elárulta volna, mi a foglalkozása.

– Én intézem a pénzügyeinket – magyarázza Freija. – A munkaadód felkeltette a kíváncsiságomat, és muszáj volt ellenőriznem, hogy nem valami nagy fejes vagy-e.

– Hát az aztán nem vagyok.

Freija elneveti magát, és Aaro érzi, hogy a nő is így gondolja, de teljesen jelentéktelennek sem tartja őt, mint amilyen valójában. Az újságírás valóban biztonságos foglalkozás, ha jól csinálják, alaposan utánanézve a dolgoknak, információkat felkutatva. Az a formája, ahogy azt Aaro végezte, inkább a gép asszisztensének a munkájára emlékeztetett, ami viszont foglalkozásként hamarosan eltűnik.

Freija leteszi a kötését a padra. Aaro attól tart, hogy a nő esetleg már indulóban van, azonban felé fordul, közelebb húzódik, és alaposan végigméri. A figyelemtől Aaro összerándul, mintha a valóság szikrát vetne.

– Írsz rólunk valamit? – szegezi neki a kérdést Freija.

– Nem. Rekreációs szabadságon vagyok itt.

Freija oldalra billenti a fejét, és Aaro megsejti, hogy a nő csak teszteli, de intenzív figyelme összességében kellemes érzés.

– A munkaadóm talán azt reméli, hogy írok valamit – mondja Aaro.

– Hogy leleplezed a titkainkat?

– Miért, vannak?

– Természetesen. Hamarosan mi is csoportos öngyilkosságot követünk el a parlament lépcsőjén, és székletcsapdákat rejtünk el az ágyakban az IKEA hálószobaosztályán.

– Úgy hangzik, hogy nincsenek saját ötleteitek.

Freija nevet, Aaro pedig azon kapja magát, hogy a lány ajkát nézi, az éles Ámor-ívet és felette a bőr ragyogását. A nő odahajol hozzá, és a fülébe súgja, mintha bizalmas információt közölne:

– Megmondhatod a főnöködnek, hogy rendesek vagyunk és végtelenül unalmasak.

– Ezt nem könnyű elhinni.

– Ha kellemetlenkedni kezdenénk, annak csakis ti lennétek az okai. Milliónyi faj tűnhet el szinte teljesen észrevétlenül, de jaj, micsoda botrány, ha egy shoppingoló családanya véletlenül beleül egy kupac szarba! Abból bezzeg azonnal főcím lesz!

Aarónak nincs kedve vitatkozni. A nagyközönség a drámát szereti, az új fordulatokat és az olyan híreket, amelyek nevetésre ingerelnek vagy megborzongatnak. A tengerek állapotáról, a kihaló fajokról és az erdő pusztulásáról szóló hírek nem szerepeltek a legnépszerűbbek között, így aztán csak azok olvasták őket, akik ezt a témát is kiválasztották, hogy követni kívánják. A környezetvédő aktivisták békés akciói is csak háttérzörej maradtak, mert túlságosan unalmasak voltak, túl komolyak és zavarosak a nagyközönség által klikkelt hírekhez képest.

– Remélem, nem sértettem meg a szakmai büszkeséged – mondja Freija.

– Nem. Nekem nincs olyan.

Freija elmosolyodik.

– Itt sokan vannak, akik szívesen élnének azzal a hatalommal, amivel az irányadó média magadfajta újságírója rendelkezik.

Aaro megvonja a vállát. Ő már évekkel korábban szakított azzal a teóriával, hogy az egyes hírek képesek bármin is változtatni. A világ egy lármás golyóbis, amely csak gurul előre, és ennek a mozgásnak a törvényszerűségeit egyetlen ember sem tudja befolyásolni. A környezetvédelemről elő lehet adni afféle sikertörténeteket, miszerint a világ szinte már teljesen karbonsemleges, az üzemanyagot és az élelmiszert pedig egyre nagyobb mértékben a levegőből állítják elő. Egy másfajta nézőpontból viszont változatlanul túl sok szén-dioxid van a levegőben, továbbra is egyre nagyobb mennyiségben kerül műanyag és vegyszer a tengerekbe, és ahol megengedőbb a szabályozás, a nagyvállalatok komoly károkat okoznak. Mindkét történet igaz, ugyanakkor gyorsan felejthető.

– Mit szeretnél elmondani a világról? Ha hatalmadban állna? – kérdezi Aaro.

Freija eltűnődik.

– Szeretném elmondani, hogy minden élőnek lelke van. Vagy mindegyiknek, vagy egyiknek sem. Nem tudsz kárt tenni semmiben anélkül, hogy ne tennél kárt önmagadban is.

Aaro a nőre mered, aki komolyan néz rá vissza. Olyan ragyogó a szeme, és annyira eltökéltnek látszik, hogy most Aaro is az ő igazságában szeretne hinni, még akkor is, ha kétségtelenül Freija sztorija lenne a világtörténelem legrosszabb újságcikke.

Amikor Freija elfordítja a tekintetét, megtörik a varázs. A tűz már csak parázs, a teremre leereszkedik az éjszaka.

– Kezd késő lenni – mondja Freija, azzal összeszedi a kötését, és feláll. – Aludj jól!

Amikor a nő elmegy Aaro mellett, fenyőillatú mosószer szaga csapja meg az orrát. Alaposabban szemügyre veszi a bő ruhát, a piros gyapjúzoknit meg a facipőt. A lebernyegszerű öltözék mintha csak még inkább kihangsúlyozná a törékeny alakot, amely belevész a terem sötétjébe, az elérhetetlenbe.

AZ ÉJSZAKA CSENDES, KITISZTULT AZ ÉG, a csillagok fényesen ragyognak. Aaro a rekreációs hétvége résztvevőinek szállása felé tart. Teleszívja a tüdejét hűvös levegővel, és azon gondolkozik, miért nem mászkál éjjel soha a lakásán kívül. Lebilincselő érzés látni, hogy létezik világ az ő mindennapi rutinjain kívül is, tőle függetlenül. Tolakodásnak érzi, amikor megremeg az okosórája, jelezve, hogy üzenetet kapott. Az üzenet Lisától érkezett.

– Szóba került Robert Suonpää neve? Ökoterrorista merénylet lenne? A rendőrség nem közöl semmit.

Aaro megcsóválja a fejét. Suonpää neve ismerős, de nem érti, mire vonatkozik Lisa üzenete. A gyorskeresés egy robot által írt hírt dob fel. Ott marad lebegve a levegőben, és rést üt a sötétségbe, akár a képregények beszédbuborékai.

„Google Hírek 2045. április 28.

LEBEGŐKABINBAN ÉRTE A HALÁL A CÉGVEZETŐT HELSINKIBEN

Meghalt Robert Suonpää, a Bailandos ruházati lánc észak-európai regionális igazgatója. A rendőrség közlése szerint Suonpäät reggel holtan találták helsinki otthonának fürdőszobájában, a lebegőkabinban. Suonpää előző éjszaka érkezett haza Bangladesből, ahol hivatalos úton járt.

Suonpää 2042 óta dolgozott a Bailandos ruházati lánc regionális vezetőjeként, kiemelt feladatai közé tartoztak a környezeti felelősség kérdései. Korábban dolgozott többek között az általa alapított kiskereskedelmi lánc, az Akció 7/24 ügyvezető igazgatójaként, továbbá tanácsadóként, és rendszeresen szerepelt a médiában is.

Suonpää különösen a Nyomáskamra című valóságshow kérlelhetetlen zsűritagjaként vált ismertté. A műsorban a lelki és fizikai tűrőképesség határait próbára tevő tesztekkel kerestek vállalatok számára olyan dolgozókat, akiknek nagy a stressztűrő képessége.

Suonpää Helsinki Kruunuhaka városrészében élt feleségével, de sok időt töltött New York-i és dhakai otthonában is. A házaspárnak két felnőtt fia van.

A helsinki rendőrség vizsgálja a halál okát.”

Aaro a hírhez kapcsolódó képeket nézegeti: Robert Suonpää a köztársasági elnök nemzeti ünnepi fogadásán a feleségével, Suonpää a vállalkozók éves kongresszusának előadói emelvényén, fiatalon az íróasztala mögött, valamint illusztrációként fénykép egy rózsaszínű lebegőkabinról. A hír megdöbbentő, mivel Suonpäät mindenki ismerte. Egy igazi régimódi kivagyi alak volt, aki harcosan kiállt amellett, hogy az embereknek joguk van a libamájhoz, a szőrmebundákhoz és a kirakatfeleségekhez. Konzervatív világképe és ebből fakadó szinte tökéletes kiszámíthatósága révén Suonpää népszerű médiaszemélyiség volt, és különös módon egyfajta biztonságot jelentett még azok számára is, akik elviselhetetlennek tartották.

Aaro elgondolkodva mered az üzenetre: ökoterrorista merénylet? A kérdés jellemző Lisára: igen valószínűtlen, de nem teljesen őrült. A környezetvédő mozgalom szemében Suonpää mélységesen gyűlölt figura volt, ehhez kétség sem fér, és az okoseszközökkel elkövetett online emberölések lehetőségét nem lehetett teljesen kizárni, bár nagyon ritkán fordult elő ilyesmi. Elvileg nem volt elképzelhetetlen, hogy belepiszkáljanak Suonpää otthoni kabinjának a vezérlésébe. De miért hatolna be bárki is egy másik ember otthonába azért, hogy ennyire szokatlan és bizonytalan kimenetelű módon végezzen vele?

A potenciális gyilkos gondolata nyomasztó érzéssel tölti el Aarót. Egyszeriben úgy érzi, mintha nem lenne egyedül, hogy az erdő fekete határa közelebb kúszik hozzá, és tele van mohón figyelő testtelen szemmel. Legszívesebben futásnak eredne, de úgy érzi, hogy ezzel csak teret engedne a kitörni készülő pániknak.

– Ez csak egy hír – nyugtatja magát suttogva. – Nem kapcsolódik semmihez.

A hírek csupán töredékek egy másik valóságból, rutinszerű szófordulatokból összerakva és megfelelően elidegenítve, hogy kellően biztonságosak legyenek, amikor reggeli közben vagy este lefekvés előtt olvasgatják őket. Bolond, aki túlságosan közel engedi őket magához.

Aaro kényszeríti a lábát, hogy veszteg maradjon, és bezárja az üzenetet. A hold arctalanul és hidegen bámul rá az erdő széléről.

ZENIT NAPLÓJA
2045. ÁPRILIS 28.

Felhős nap, derült éjszaka, 8 fok, a hattyúk visszatértek. Három órán keresztül feküdtem a földön, és próbáltam hallgatni a csendet, de zúgott a fülem. Amikor meghalok és leáll a vérkeringésem, vajon legalább akkor, egyetlen pillanatra meghallhatom a csendet? Felrobbantja a tudatot? Soila megint azt mondaná, hogy túl sokat gondolok a halálra, de létezik-e úgymond optimális mennyiségű halálgondolat?

Megint itt járt egy nagy csapat istencsapása. Hangoskodva mászkáltak az erdőben és gyógynövényes söreiket szopogatták a szaunában, hájas nők és nyeszlett férfiak saját falkába rendeződve. Szobaemberek, akik nem illenek a természetbe, de szobába sem. Egy hattyú sohasem kövér vagy ronda, harmóniája a környezetével tökéletes, miközben nekifut a vízen. Kizárólag az ember és az ember által tönkretett lények válnak nyamvadt hájpacnikká, szellemi és testi értelemben egyaránt, mint például a brojlercsirkék meg a pudlik.

Az egyikük újságíró volt, amitől balsejtelem fogott el. Mindenhol körbeszimatolt, és sokáig forgolódott ébren. Kifejezetten nyomasztott valami abban az emberben, bár nem jöttem rá azonnal, mi lehet az. A fickó olyan volt, mint az osztály jó fiúja, aki képes lenne leállítani a zaklatót, mégsem teszi meg. Ezek olyanok, mint a kórusban ordító tömeg, közönséges gyáva férgek, akik mindig tudják előre, honnan fúj a szél. Nem lesz nagy veszteség, amikor nemsokára eltűnnek a világból, mint a méhek.

Éjszaka az újságíró a csillagokat bámulta, talán afféle Keatsnek képzelte magát, és azon bánkódott, mennyire tehetetlen. Amikor elkezdett babrálni az okosóráján, és a hír kivetítődött az éjszakába, felkavarodott a gyomrom. Szerencsére sikerült visszatartanom a hányást, amíg le nem értem a partra.

{*} Jyry, ejtsd: Jürü