Eve Red

Még ha túl is jutottam mindenen, ami fájdalmat okozott… Már nem vagyok a régi.

Dosztojevszkij

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta: Bodnár Alexandra

Tördelte: Bodnár Alexandra

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2025

www.redzonebook.hu

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1. (2022)

Félelem és vágy A novella 1,5 (2022)

Harag és vágy 2. (2023)

Az ojabun (2024)

Elérhetetlen (2024)

ISBN 978-615-6485-82-3

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Köszönetnyilvánítás

Először is, hatalmas ölelés jár a férjemnek és a gyerekeimnek, akik nemcsak eltűrték, hogy időnként egy másik világba merülök, hanem türelmesen asszisztáltak is hozzá – még akkor is, amikor a „még egy fejezet” ígéretem már a harmadik órába csúszott. Köszönöm, hogy szerettek még akkor is, amikor fejben épp más karakterekkel flörtölök.

Külön köszönet Bodnár Alexandrának, a korrektoromnak és a tördelőmnek, aki hősiesen elviselte az elütéseimet. A munkája már bőven kimeríti a szerkesztés fogalmát is. Köszönöm, hogy a káoszomból könyvet varázsoltál.

Dettynek, a bétaolvasómnak, aki olyan részleteket is kiszúrt, amiket még én sem vettem észre. És természetesen Edinának, az előolvasómnak, aki az elsők között volt, hogy elmondja: „Ez zseniális!”

Végül, de egyáltalán nem utolsósorban, nektek, kedves olvasók, akik miatt újra és újra leülök írni. Ti vagytok azok, akiktől a karaktereim életre kelnek, és akiknek a visszajelzései mindig extra lendületet adnak. Ha nektek egy fejezetnyi izgalmat, szerelmet vagy éppen könnyeket csempészhettem az életetekbe, már megérte minden éjszakázás!

Köszönöm, hogy velem tartotok ezen az őrült, de csodálatos utazáson!

Prológus

Anya tajtékzott a dühtől, Soraya még sosem látta őt ilyennek, az egész teste remegett a félelemtől.

Az éles szavak, amiket anya kiabált, vibráltak a levegőben, de Soraya igyekezett kizárni őket. Elővette a kedvenc Barbie-ját, és görcsösen szorongatva elbújt az asztal alá, mintha az oltalmat adhatna neki, valamiféle biztonságot. Lassan fésülgette a baba aranyfényű haját, miközben halkan dúdolt, hogy elűzze a fájdalmas hangokat a szobából. Arra gondolt, bárcsak olyan szép szőke haja lenne, mint a Barbie-nak, és ugyanolyan világos bőrszíne. Azt kívánta, legyen normális, és nem pedig hibás, mint ahogy a szülei nevezték. A kis szoba sarkában, ahova a fény alig hatolt be, egy kopott szőnyeg hevert. Az évek során megfakult, a szálak között látszottak a koszos foltok. Anya mindeközben megint magas hangon szólt apához.

Soraya elmerült a baba hajának finom fésülgetésében, mialatt az egész világ egyre szűkebbé vált körülötte.

– Tényleg nem tudsz itthon maradni? – Anya vadul hadonászott. – Tudod, hogy mennem kell dolgozni señor Gonzalezhez. Ne csináld ezt, Dominic, ha rájönnek, hogy Soraya… Tudod… Hibás, akkor nekünk végünk.

Apa még dühösebben válaszolt:

– Nekem is dolgoznom kell! Ezek az emberek nem viccelnek, és most fontos üzleti megbeszélés zajlik, rohannom kell. Különben sem vet fel minket a pénz, nem tehetjük meg, hogy akár egy napot is kihagyjunk. Vésd az eszébe, hogy játssza el a némát, de most mennem kell.

Apa után becsapódott az ajtó, amitől Soraya összerezzent.

Anya hangosan fújta ki a levegőt. Soraya odakapta a fejét, még épp időben vette észre a könnycseppet, ami végigcsorgott kortalan, sima arcán. Mérgesen letörölte őket, aztán Sorayára pillantott.

– Gyere ide, Soraya! – mosolygott rá félszegen.

Soraya óvatosan előmerészkedett a rejtekhelyéről, és odaszaladt anya óvó ölelésébe.

– Mi a baj, anyu? Azért sírsz, mert megint veszekedtetek apával? – kérdezte, miközben már szinte alig kapott levegőt az erős szorítástól.

Anya letérdelt, így pont egymagasak voltak, és ijesztő komolysággal, belekezdett mondandójába:

– Soraya, most nagyon jól figyelj arra, amit mondok, rendben?

Soraya szíve meglódult az izgalomtól, és hevesen bólogatott, hogy megnyugtassa anyát.

– El kell mennem dolgozni, de még csak hatéves vagy, nem maradhatsz egyedül, viszont nem tud vigyázni rád senki, ezért elviszlek magammal. De ígérd meg, hogy végig mellettem maradsz, és egy szót sem szólsz senkihez. Még akkor sem, ha kérdeznek. – Anya megragadta a vállát, és rázni kezdte. – Hallod, Soraya? Nagyon fontos, ígérd meg nekem!

Soraya felkiáltott fájdalmában. Elszorult a torka, és görcsbe állt a gyomra.

– Megígérem – zokogta.

Végre enyhült anya szorítása.

– Ne haragudj, csak nagyon féltelek, tudod? – ölelte magához.

***

Már zsinórban a harmadik napja jöttek anyával dolgozni señor Gonzalezhez, de Soraya még mindig elámult, milyen csodálatos palotában élt a szülei főnöke. Nem győzte kapkodni a fejét a fényűző, csillogó, drága tárgyak láttán. Minden egyes nap újabb és újabb gyönyörűséget fedezett fel. Ezelőtt még sosem látott ilyen luxust. Nem értette, hogyan lehet valakinek ennyi pénze. És a szüleivel miért csak egy összeeszkábált, bádogtetős viskóban éltek.

Anya a szokásos napi rutint végezte a házban. Soraya belépett a hatalmas könyvtárba, ahova anya beengedte, mondván, señor Gonzalez sosem megy oda.

De Soraya száját nem az ámulat, hanem az ásítás húzta szélesre. A helyiség tele volt könyvekkel, olyan sokkal, hogy a polcok a plafonig értek, és még azon is túl, mintha egy titkos helyre vezetnének. A polcokon sorakozó könyvek régi szagától furcsán ráncolta az orrát, nem olyan illat volt, mint anya süteményeinek.

A padlótól mennyezetig érő ablakokon beáradó fény aranyló csíkokat húzott a porba, ami a levegőben táncolt. Soraya inkább a színes üvegcsillár alatt levő szőnyeg érdekes mintáit nézegette, amik olyanok voltak, mint egy óriási társasjáték.

A bútorok is nagyok voltak és fura formájúak: magas székek puha párnával és hatalmas asztalok, amiken papírok és tollak hevertek. Miért van ennyi toll, amikor a ceruza sokkal jobb? – gondolta.

A könyvek? Azokat csak gyorsan végignézte. Unalmas barna, fekete, és néha piros borítók. Sehol egy mesehős, sehol egy színes kép. Egy polc mellett talált egy forgólétrát. Na, az már sokkal érdekesebb volt! A létrán fel-le mászkált, majd gyorsan leugrott. Ez jó mókának tűnt. Egy darabig.

Végül halkan, izgatottan osont ki az ajtón. A széles folyosón elhaladt a fehér szobrok mellett, amik mereven álltak, mintha titkokat rejtegetnének. Nem merte igazán megnézni őket, mert a meztelenségük egyfajta szégyenérzetet keltett benne.

Addig sétált, míg a halk beszélgetés foszlányait meg nem hallotta. A szíve hevesen kalapált, mert most lenne itt az ideje, hogy visszaforduljon, de a kíváncsiság legyőzte a félelmét. Előrehaladt, figyelte a hangokat, mígnem egy nyitott ajtó rajzolódott ki a folyosó végén. Óvatosan beleskelődött rajta.

Két férfi ült egymással szemben, hevesen vitatkoztak, és mögöttük két-két ember állt. Majd valami fehér por jelent meg az asztalon, amit gyorsan felszippantottak. Az ajtófélfa takarásában végigfutott az agyán egy gondolat: Vajon miért kellett az édesanyjának porszívóznia, amikor ezek az emberek maguk is tudták, hogyan oldják meg a takarítást?

– El patrón mikor jön a megbeszélésére? – kérdezte az egyik férfi.

Mialatt a vele szemben ülő ember vállat vont, az előző gondolatai élesen előtörtek Soraya fejében. Rémülten a szája elé kapta a kezét, de mielőtt anyához szaladhatott volna elmesélni, mit hallott, egy mély férfihang dörrent rá hirtelen a háta mögül.

– Te mit keresel itt?

Soraya szíve a torkában dobogott. Ijedten összerezzent, a kezét szorosan a mellkasára tette. Megpördült, és egy férfit látott a folyosó falának támaszkodva. Keresztbe tett karokkal figyelt rá dühös tekintettel, ami szinte el akarta nyelni őt.

A lába remegett. Kapkodva vette a levegőt, mindjárt elájul.

– Na, mi van? Talán süket vagy? – kérdezte ismét, hangjában a gúny szikrája égett, de aztán hirtelen elnevette magát. – Mit keresel itt? – kérdezte kicsit lágyabb hangon.

A férfi kézfeje felemelkedett, és Soraya összeszorította a szemét, azt hitte, most pofont kap. Amikor ideges volt, a képessége is zűrzavarossá vált. De meglepő módon a férfi csak gyengéden, szeretettel simogatta meg a haját.

– Ne aggódj, nem eszlek meg, szépségem – mondta halkan, majd elmosolyodott.

Soraya végül megnyugodott, és fittyet hányt anya figyelmeztetéseire. Miért titkolták el előle ezt a csodálatos helyet? Talán a férfi segíthetné pénzzel a szüleit, ha mindent elmond, amit tud.

– Señor, az a férfi, aki bent ül, meg akarja ölni señor Gonzalezt – súgta gyorsan.

A férfi homlokán mély ráncok jelentek meg. Soraya, bár nem akarta, de elkapott néhány veszélyes, gyilkos gondolatot, és most már bánkódott, hogy kinyitotta a száját. A vacogás elhatalmasodott rajta, és a fogai rettegve koccantak össze.

– Honnan tudod ezt? – A férfi hirtelen megragadta a karját.

– Au, fáj! Kérem, engedjen el! – könyörgött Soraya, miközben a férfi karja körbefonta.

A férfi nem engedett, de kissé enyhített a szorításon, és határozott léptekkel egy másik szobába vezette Sorayát. A szíve hevesen kalapált, miközben folyamatosan azt mormolta magában: Elszúrtam, elszúrtam!

A férfi bezárta az ajtót, és a zsebébe tette a kulcsot. Komótosan elindult az íróasztalához, majd a fiókból kivett egy téglalap alakú tárgyat.

– Szereljétek le őket! Nemsokára megyek – szólt bele.

– Igenis, señor Gonzalez! – válaszolt egy hang recsegve.

– Sa… Sajnálom! – hebegett Soraya elkerekedett szemmel, hogy maga señor Gonzalez állt vele szemben.

A férfi rá sem nézett, az asztalra dobta a kezében lévő tárgyat, majd egy barna szekrény felé fordult, és egy halom édességre markolt.

– Szeretnéd ezeket? – kérdezte, ezután a kanapéra hajította őket, majd hanyagul leült melléjük.

Soraya éhesen szemlélte a csokoládék és cukrok halmát. A gyomra hangos morranással emlékeztette rá, mennyire vágyik rájuk, és egy apró bólintással jelezte, hogy szívesen elfogadná.

A férfi erre széles mosollyal intett neki.

– Gyere ide – mondta, miközben az ujjaival a combját finoman kopogtatta.

Soraya fejében anya figyelmeztetései zúgtak, de a gyomra egyre hangosabban követelte a figyelmet. Bizalmatlanul lépett előre, és óvatosan leült a férfi ölébe.

A férfi simogatta csupasz lábát, miközben lágyan beszélt.

– Nagyon ügyes vagy. Most pedig mondd el, amit tudsz, és honnan tudod. Ne aggódj, nem foglak bántani, sőt… – mosolygott, miközben egy kézmozdulattal az édességekre mutatott. – Mindez a tiéd lehet, ha elmondod.

Soraya hallgatott. Tudta, rosszul tette, hogy megszólalt, és a biztonsága kétséges volt. Most beszélni akart, de valahogy… nem tudott.

– Ez is a mi kis titkunk lesz, ígérem – suttogta Soraya fülébe.

Soraya gyomra megfájdult, az éhség egyre jobban gyötörte. A csokoládék és cukrok továbbra is ott lebegtek a szeme előtt. A csend, ami körülvette, elviselhetetlenné vált. A férfi szavainak súlya egyre inkább nyomasztotta. Tudta, rosszul tette, hogy megszólalt, de azt is fontolóra vette, ha most elmondja, amit tud, nemcsak ő, hanem a szülei is több segítséget kaphatnak. Talán a férfi segíthet neki, és akkor a családja is jobb helyzetbe kerülhet. Ha most megtartja magának a titkot, örökre elveszíti az esélyt egy jobb életre. El kell mondania, hogy több ételhez jussanak, és a szülei is megkönnyebbülhessenek.

– Hallom őket akkor is, amikor nem mozog a szájuk – mondta Soraya bátortalanul.

A férfi szeme gúnyosan megvillant, és Soraya tudta, hogy a gondolatai más irányba terelődtek. Hallotta a fejében őt: „Ha ez a kislány tényleg tudja, mit gondolok, akkor egy kis mókázás után végzek vele. Nem tarthatok meg ekkora hatalmat akkor sem, ha egyébként nagy segítség lenne.”

– Engem is hallasz? – szorított rá a férfi a combjára.

Soraya remegett, és ahogy a férfi szorítása fokozódott a combján, feljajdult a fájdalomtól. A szíve vadul vert, miközben a férfi gondolatai újra ott keringtek a fejében, és már tudta, hazudnia kell, ha túl akarja élni ezt.

Hevesen rázta a fejét.

– Akkor jó. – Señor Gonzalez ismét lágyan simogatta a combját. – Nyugodtan mozgolódhatsz, hogy kényelmesebb legyen.

Soraya érezte, hogy valami egyre keményebben bökdösi a fenekét, ezért ficánkolni kezdett. A férfi felszisszent, mire Soraya megtorpant. Megijedt, hogy fájdalmat okozott.

– Figyelj ide! – A férfi rátapasztotta az ujjait a bugyijára.

Soraya ránézett a férfira, aki megnyalta a száját.

– Szeretnél itt élni és felnőttes dolgokat csinálni? – kérdezte furcsán rekedtes hangon.

Soraya szeme felcsillant. Valóban lehetséges lenne, hogy ebben a fényűző palotában éljen? Minden vágya valóra válna, igazi hercegnőnek érezné magát, és sosem kéne éheznie.

Aztán eszébe jutottak a szülei, amitől el is szomorodott.

– Anya és apa…

– Ne aggódj, van itt elég hely, a szüleid is itt élhetnének – nyugtatta a férfi. – De amit mi ketten csinálunk, arról nem szólhatsz nekik sosem. Megértetted? Akkor nagyon jó barátok leszünk, kiscica – dörzsölte meg óvatosan Soraya ágyékát.

– Szeretnék itt élni – suttogta Soraya, mintha attól félne, hogy ha valaki meghallja, rájön, micsoda bűnös dologba egyezett bele.

– Én is így gondoltam. Most pedig feküdj ide a kanapéra, elkezdjük az első felnőttes, titkos dolgot.

Soraya lassan talpra állt, szoknyája hossza visszahullt a térdére. A férfi óvatosan lehúzta róla a bugyit, aztán lefektette a kanapéra. Soraya a fehér plafont bámulta meredten. Meg sem mozdult, egy hangot sem adott ki. A hűvös bőrkanapé a fenekéhez ért, miközben señor Gonzalez felcsúsztatta a szoknyáját a hasára.

– Terpessz nekem, kiscica, hadd kóstoljam meg a csodádat!

Soraya megtette, amit a férfi kért, aztán nem sokkal később érezte a forró leheletét a pisilőjén, majd a nyelve érintését.

– Mostantól csak az enyém vagy! – jelentette ki a férfi.

Soraya elkuncogta magát, mert csiklandozta a férfi borostája, összezárta a lábát, de a férfi a tenyerével feszítette szét, és még szélesebb terpeszre kényszerítette.

A férfi gondolata belehasított Soraya fejébe: ,,Milyen finom cicám lett”.

– Tetszik, kiscica? – kérdezte a férfi, miközben valamit matatott a nadrágjában.

Soraya nem tudta, mit válaszoljon erre, mert nem volt rossz érzés, de tudta, hogy nem szabadna tetszenie. Tilos bárkinek is ott megérintenie saját magán kívül. De nagyon szeretett volna a férfi kedvében járni, azt akarta, a szülei örüljenek, hogy ő maga érte el az ideköltözést, és ne szenvedjenek soha semmiben hiányt.

– Igen, jó érzés – válaszolta végül.

– Gyönyörűséges a puncikád! – mondta a férfi a pisilőjének.

Soraya elszégyellte magát, megint össze akarta zárni a lábát.

– Meg ne próbáld! – förmedt rá a férfi.

Soraya megdermedt. A férfi egy ujját odaillesztette a nyíláshoz és fel-le simogatta, közben a másik keze gyorsan mozgott valamin.

– Milyen érzés, ha ezt csinálom? – dörzsölte, miközben első ujjpercét megfürdette a nedűjében.

– Jó – suttogta Soraya, mert tudta, hogy a férfi ezt a választ várja.

– Istenem, de szűk vagy! – nyögött a férfi furcsán.

– Soraya, merre vagy? – hallotta meg anya hangját.

Soraya ijedten ült fel.

– Gyorsan vedd fel a bugyidat! – parancsolta a férfi, a hangjában keménység és uralkodó tónus csengett.

Soraya fájdalommal a szívében húzta fel a ruhadarabot. Minden mozdulatában ott volt a szégyen, mintha a férfi szavai benne maradtak volna. Biztos benne, hogy valamit elrontott. Mindez nem volt elég ahhoz, hogy ideköltözzenek. A tudat még jobban összeszorította a mellkasát. Alig várta, hogy eltűnjön a férfi tekintete elől.

– Hé! – A férfi hirtelen megragadta a karját. – Ezeket ne hagyd itt! – szólt, miközben gyors mozdulatokkal az édességet a zsebébe tömte.

Soraya szívében halvány fény gyúlt, egy apró remény, hogy talán mégsem veszít el mindent. Talán mégis van valami, ami megmentheti őket.

– Ideköltözhetünk? – kérdezte bizonytalan hangon, mintha a válasz egy pillanatnyi esély lenne arra, hogy valami jobb vár rájuk.

A férfi hirtelen leguggolt elé, a pillantása újra ellágyult.

– Tényleg szeretnél? – kérdezte, mintha valami fontosat akarna megtudni.

Soraya hevesen bólintott. A fejében csak egy dolog kattogott: hogy itt valami új kezdődhet, amit mindig is akart.

– Úgy fair, ha megkóstolod előbb ezt – mutatott a barna kanapén lévő fehér valamire.

A férfi az ujjára vett belőle egy kis adagot, aztán Soraya szájához emelte.

– Légy jó, kiscica, és nyalogasd le szépen.

Soraya óvatosan kinyújtotta a nyelvét, és tisztára nyalogatta a férfi ujját.

– Ez az, most már kvittek vagyunk. Szófogadó vagy, ezt már szeretem, te vagy az én kiscica szerelmem. Csak az enyém vagy!

Soraya büszke volt magára a dicsérő szavak hallatán, holott kesernyés íze volt annak a fehér valaminek. A férfi zsebkendőt vett elő az asztala fiókjából, és ráérősen letakarította a kanapét.

– Soraya!

Összerezzent, amint ismét meghallotta anya dühös hangját.

– Ne aggódj, kiscica. Most már az én tulajdonom vagy, nem bánthat senki! Megkapsz tőlem mindent, amit csak szeretnél, úgy fogok bánni veled, mint egy értékes királylánnyal – mosolygott rá bátorítóan a férfi.

– Akkor nem tart hibásnak? – csúszott ki Soraya szájából a kérdés.

– Hogy micsoda? Ezt ki mondta neked? Te vagy a legértékesebb dolog az életemben.

Soraya válla megereszkedett, és teljesen megnyugodott. A férfi közben kitárta az ajtót, és az anyukája aggódó tekintetével találta magát szemben, aki idegesen tördelte pufók kezét. A férfi Soraya füléhez hajolt.

– Ne feledd, ami itt történt, az csak a mi titkunk, nem áruljuk el anyukádnak, így nem lesz oka dühösnek lenni. Jó?

Soraya örült, hogy ilyen barátra tett szert, félt, hogy mégsem bízhat señor Gonzalezben, és akkor anya borzasztó mérges lenne rá, ha rájönne, mit tett.

– Señor Gonzalez, sajnálom, ha zavarta a lányom, gyorsan elmegyünk innen – ragadta meg Soraya kezét, majdnem kirántotta a szobából, ahogy magához húzta.

– Micsoda kincset rejtegettél előlem. De ennek vége, innentől a kislány itt lakik, és hogy lásd, milyen jó szívem van, te is ideköltözhetsz a férjeddel, de ha nem, az sem érdekel. A lány mostantól az enyém! És ne merészel így nyúlni a tulajdonomhoz még egyszer, megértetted?

Sorayának nagyon jólesett, hogy kiállt érte a férfi, kirántotta a karját anya kezéből, és a férfi mögé állt, aki hangosan felnevetett. Büszke csillogással a szemében nézett le rá.

– Soraya, mit tettél… – suttogta anya.

Soraya elszégyellte magát, mert talán anya rájött, milyen felnőttes dolgokat csináltak az imént señor Gonzalezzel. Teljesen össze volt zavarodva. Nem értette azt sem, miért kell ezt titokban tartani, ha annyira jó érzés. Vagy az a baja anyának, hogy señor Gonzalez megtudta, hogy hibás lenne?

– Nyugi, anya. Señor Gonzalez szerint nincs hiba bennem, hanem nagyon is értékes vagyok!

Anya idegesen rágcsálta a száját. Soraya elszomorodott. Miért ilyen anya? Hiszen sokkal jobb körülmények közé kerültek. Az a rengeteg édesség a zsebében egy egész évre kiszolgálja. Ráadásul señor Gonzalez egy nagyon jó ember, mert ő vele is csupa kellemes dolgokat csinált.

1. fejezet

Soraya

Az utolsó hosszt teszem meg a medencében. A mozdulatok automatikussá válnak, a víz selymesen csúszik végig rajtam.

Eszembe jut a tegnap este, amikor megint úgy berúgtam, hogy semmire sem emlékszem. Talán jobb is így. Nem akarom felidézni azt az ürességet, ami a férjem távollétében mindig rám telepszik. Láthatatlan kéz szorítja a mellkasomat, egy állandó hiányérzet lesz úrrá rajtam, amit nem tudok semmivel kitölteni. A férjem üzleti útjaival együtt, valami kikapcsolódik bennem. Azt hiszem, egyszerűen csak képtelen vagyok nélküle élni. Ő az én iránytűm, még akkor is, ha időnként túlságosan erősen mutatja, merre menjek. De ilyen egy keménykezű vezető. Egy igazi alfahím.

A klóros víz csípi a szememet, ezért a lépcsőhöz érve dörzsölöm ki belőle a maró érzést. A hajamat hátrasimítom az arcomból, majd kilépek a medencéből.

A nap perzselően tűz rám, a sugarai apró tűszúrásokként érik a bőrömet, amit egy szélfuvallat azonnal lehűsít. Egy pillanatra beleborzongok, a testem tiltakozik a kettősség ellen. A nyugágyról felkapom a puha törölközőt, a vízcseppeket letörlöm a bőrömről, és szorosan magam köré csavarom. Elidőzik a tekintetem az árnyékos verandán álló üres széken. Ott szokott ülni a férjem, figyel engem, mert számára minden mozdulatomnak jelentősége van. De most csak én vagyok itt. És ez az üresség valamiért jobban mardos, mint kellene.

– Señora, señor Gonzalez hívatja a szobájába, de a lelkemre kötötte, hogy előbb egyen. Készítettem reggelit önnek – hallom Mariana szelíd hangját az ajtóból. Ott áll törékeny alakjával, az otthonos egyenruhájában, ami beleolvadt az évek során a környezetbe. Kezét finoman összefonva tartja maga előtt, a szemében melegség csillog.

Hector említésére hevesebben ver a szívem. Valami mélyen belül megmozdul bennem, a boldogság hirtelen fellobbanó, váratlan szikrája. Pusztán az ő jelenlétének ígérete képes lenne újra feléleszteni azt, amit éppen most próbáltam az úszással magamra erőltetni.

– Köszönöm, Mariana! – Igyekszem, hogy a hangom természetesnek hasson, miközben egy kedves mosolyt villantok felé.

Mariana visszamosolyog, majd eltűnik az ajtóból, magamra hagy a gondolataimmal. Hector mindig ügyel arra, hogy minden szükségletemet kielégítse. Túlzottan is. Ebben semmi meglepő nincs, hiszen nagyon szeret, és én is őt.

Megérzem nedves bőrömön a hűvös szellő simogatását. Újra körbetekerem a törölközőt a testemen, mély levegőt veszek, és elindulok a verandán keresztül a reggeli irányába, amit Mariana biztosan tökéletesen készített el. Azonban az igazi étvágyamat Hector viszontlátása ébreszti fel.

Elhaladok a fegyveres őrök mellett, akik rezzenéstelen arccal állnak, mintha csak szobrok lennének. A tekintetük éles, fürkésző, mégis rideg. Az ajtóhoz érve azonban Santiago elém áll, határozottan, és mégis udvariasan.

– Señora. – Mély hangja finoman remeg az alázattól, miközben meghajol előttem. Egyetlen sima mozdulattal szélesebbre tárja a tolóajtót, mintha egy hercegnőt engedne be a palotába.

Megdermedek. A levegő egy pillanatra megakad a torkomon, amikor a tegnap este töredék emlékei rám törnek. Képek villannak be, akár a villámok egy sötét, viharos éjszakán. A könyvtár kényelmes foteljében aludtam el. Aztán erős karok zártak körül, az illat, ami körbelengte őket, férfias és meglepően ismerős volt. Az orromat egy kemény mellkasba fúrtam, aztán a saját hangomat hallottam, rekedten, elhalóan:

– Dugj meg!

Édes nevetés ütötte meg a fülem, és valahol az agyam hátsó szegletében tudtam, hogy az, aki tart, nem Hector, de az alkohol és a fáradtság elnyomott minden józanságot. A férfi letett az ágyamra, és gyengéd puszit nyomott az arcomra. Az ajkai hűvösek voltak és könnyedek, mégis súlyosabbak, mint bármelyik érintés, amit valaha éreztem.

– Ami késik, nem múlik, szépségem! Aludj jól – mondta, végül eltűnt.

Biztos vagyok benne, hogy nem csak álmodtam, mert reggel tényleg a szobámba keltem fel. Santiago vitt át oda.

Feldúltságom miatt elfelejtem kizárni a gondolatokat. Santiago kifelé tiszteletteljes, merev tartásban áll előttem, az elméje mélyén viszont egészen másfajta történetek peregnek. Ezek a gondolatok olyan elevenek, olyan tüzesek, hogy a testem akaratlanul is reagál rájuk. Minden érintése, amit képzeletben tesz, lángra lobbant, és ezek a képek még erősebben lüktetnek bennem, akár az éjszaka emléke. Ettől még nedvesebb leszek, mint amilyen az úszástól vagyok.

Santiago összehúzott szemmel méreget. Ő a férjem jobbkeze, ezért Hector bízik benne, így Santiago azon kevesek közé tartozik, akik ismerik a hibámat.

Nem szóltam Hectornak a gondolatairól, hiszen csinos vagyok, és ő férfi. Minden másban megbízhatónak bizonyul, nehéz hűséges embert találni. Bár a tegnap estével, ha tényleg nem csak képzelődtem, túllőtt a célon, de akkor sem érdemel halált.

Gyorsan bezárom a mentális kaput, ezzel elfojtom az összes perverz gondolatot rólam. Nem nézek Santiagóra, de biccentek neki, és belépek mellette a konyhába.

– Señora, milyen volt az úszás? – kérdezi vidáman Mariana.

– Mint minden reggel. Kellemes – ülök le a fehér pult elé a bárszékre.

Mariana a konyhában sürög. A barna szekrénysort egy gáztűzhely és egy rozsdamentes acélból készült elszívó választja el.

Mariana elém teszi a reggelit.

– Köszönöm – pislogok rá hálásan.

– Nagyon szívesen, señora – mosolyog rám, majd folytatja: – Arra gondoltam, ebédre lechonát készítenék, señor Gonzalez kedvencét.

Bólogatok, mire ő tovább csicsereg. Igazából nem fogom fel, mit mond, mert alig várom, hogy lássam a férjem, viszont tiszteletben tartom a kérését. Nehezen ugyan, mert a gyomrom parányira zsugorodott, de magamba gyűrök egy kis pászkát dzsemmel, és bekapok néhány borojót. Aztán lehúzom a tejeskávét.

– Mariana, köszönöm szépen! Most felmegyek señor Gonzalezhez – mutatok az emeletre, miközben elindulok.

A lépcsőfordulóban szinte futok. Az sem érdekel, hogy a vizes talpam nyomot hagy a földbarna színű márvány járólapon. Máskor figyelek ilyen apróságokra, de most a férjemet szeretném végre látni. Az emeleten balra fordulok az ő lakosztálya felé. Hiába a férjem, maradtam a saját lakosztályomban azután is, miután a szüleim elköltöztek.

Benyitok Hector hálószobájába anélkül, hogy kopogtatnék, de csak a bőröndjét látom, és néhány ruhát szanaszét dobálva a széles franciaágyon. Mélyen beszívom a jól megszokott férfias illatát, és a biztonság, az otthon kellemes elegye tolul az orromba.

A fürdőszoba ajtajából meghallom a zuhany egyenletes hangját. Az ajkamra mosoly kúszik, ahogy elképzelem Hectort, amint a csempének támaszkodva hagyja, hogy a víz a testére zubogjon. Ledobom magamról a törölközőt, és hangtalan léptekkel besétálok a párás helyiségbe.

A betonmintás csempék visszaverik a gőzt, ami finom ködként telepszik meg a bőrömön. Hector a zuhanyrózsa alá hajol, széles háta enyhén megfeszül, miközben a víz szabadon csorog végig kidolgozott izmain. Mindig ámulatba ejt, mennyire jól tartja magát, pedig már ötvenéves. Valami azonban most más. A válla megfeszül. Gond van, és ilyenkor mindig nagyon féltem őt.

Tudom, mi kell neki. Egy kis figyelemelterelés. Kibújok a kétrészes fürdőruhámból, a párás tükör egy pillanatra visszatükrözi a mozdulatomat, mielőtt köddé válik. Elhúzom a zuhanykabin ajtaját, és belépek mellé.

Hector meglepetten fordul felém, majd a tekintete gyengédséggel telik meg.

– Kiscicám – suttogja, mintha imát mormolna.

A hangjának mély, meleg tónusa kellemes borzongással fut végig a gerincemen. A becenév hallatán önkéntelenül is elmosolyodom.

– Hector – fonom köré a karjaimat, mintha meg akarnám védeni minden fájdalomtól és gondtól. – Annyira hiányoztál!

Lágyan elneveti magát, a keze óvatosan siklik végig a derekamon. A nyakához bújok, és csókokkal hintem a bőrét. Az apró cseppek elvegyülnek a bőröm és az ajkam perzselő játékában.

– Nyugi, kiscica. – Finoman eltol magától, hogy végignézhessen rajtam. Éhes pillantása lassan kúszik végig a testemen, amitől lángra kap a bőröm.

– Hadd nézzelek! – mondja, mintha szobrot vizsgálna, amit rajongva imád.

Ugyanazzal az intenzitással pásztázom végig izmos testét, a vízcseppek játékát a mellkasán, egészen sötét, éhes tekintetéig. Amikor térdre ereszkedik előttem, minden gondolat kiszáll a fejemből, csak ő marad. Az érintése, a jelenléte.

– Hadd ízleljem meg az én kiscicámat – duruzsolja, miközben az ajkai közelítenek a testemhez. – Tárd szét a lábad nekem!

A gondolataiban felvillannak a gyerekkorom emlékei, és egymás után törnek felszínre a képek rólam, egészen eddig a pillanatig. Hector rajong értem, és az az igazság, én is így érzek iránta. Nagyon sokáig titkoltuk a kapcsolatunkat, aztán tizennégy éves koromban, szülői beleegyezéssel elvett feleségül. A házasságig vártunk a szexszel, de minden mást csináltunk addig.

Az egyik lábamat felemelem, megérzem óvatos nyelvét körözni a csiklómon. Behunyom a szemem. Jólesik, ahogy szép lassan átjárja testem az izgalom. Nyögéseim keverednek a víz csobogásával. Ez a pillanat forró és bensőséges, a szeretete és a vágya átjár engem. A szívem egyre gyorsabban dobban.

Belekapaszkodom Hector hajába, és erősen húzom magamra.

– Mohó, kiscica vagy! – neveti el magát. – De folytassuk az ágyban! – egyenesedik fel.

– Rendben, Hector!

Szívesebben maradnék még itt, de tiszteletben tartom a döntését, soha nem ellenkeznék vele. Megmosakszunk, és az ágyába fekszünk.

Szélesre tárom a combjaimat, Hector elhelyezkedik fölöttem. Ez a kedvenc póza. Szorosan hozzábújok, élvezem testének melegét.

– Úsztál, kiscicám? – simogatja a fejem, és csókot hint a számra.

– Mint minden reggel, Hector – cirógatom a mellkasát.

– Ki nem állhatom, hogy az embereim fürdőruhában látnak téged! – feszül meg a teste.

Az ujjaim megállnak a válla felett, és könyörgő tekintettel pislogok rá.

– Kérlek, Hector, ezt ne vedd el tőlem. Imádok úszni, te is tudod!

– Mit tennél meg érte? Meddig mennél el? – vigyorog, miközben a merevedését bökdösi a puncimnak, de nem teszi be.

– Tudod, hogy bármit megtennék érted. Szeretlek!

Bár nem ez volt a kérdés, de ezt akarta hallani. Tényleg nagyon szeretem Hectort, viszont óvatosnak kell lennem, mert nem lehetek teljesen őszinte vele. Már rég nem élnék, ha tudná, hogy az ő gondolatait is hallom. Nem szívesen hallgatom őt, mert rengeteg halált látok, ezért folyton elzárom a kaput, hogy ne lássam a szenvedéseket.

– Tudod, mit várok el? – néz rám szigorúan.

Igen, tudom. Végigszalad a libabőr rajtam, mert utálom ezt a játékot, de ennyit megtehetek érte, hiszen csekély ár ez azért, amit ő tett eddig értem és a szüleimért. Hector az én világom középpontja.

– Hector bácsi, kérem, tegye be a puncimba. – Elváltoztatott, magas hangon selypítek is egy kicsit.

Behunyja meleg barna szemét, aztán sóvárgó tekintettel néz le rám.

– Te vagy az életem! Nem tudnék nélküled élni, Soraya. – Mély levegőt vesz, és folytatja: – Egy nagyon fontos üzletemberrel lesz találkozóm – nyálazza be a tenyerét, és a puncimra keni.

Megfeszülök, mert tudom, mire fog kérni. Utálom a hibámat, ki nem állhatom, amikor arra kér, hogy használjam. Viszont bármit megtennék a férjemért. Ezt Hector is jól tudja.

Hector megragadja a farkát, és szép lassan becsúszik a puncimba, teljesen elmerül bennem. Felnyögök.

– Fájdalmat okoztam? – kérdezi aggodalmasan.

Hector nagyon figyelmes velem, de néha azt kívánom, legalább az ágyban engedné el magát. Nem is tudom, mit akarok. Több szenvedélyt! Egy rendes dugást, ahol nőnek érezhetem magam. És hogy ne kelljen azt játszanom, hogy még mindig kislány vagyok. Hector azt mondja, akkor szeretett belém, ezért szeret arra a pillanatra visszaemlékezni, és amikor kislányként viselkedem, akkor erőteljesen felelevenedik előtte ez a kép.

– Nem, kérem folytassa, Hector bácsi! – Megrázom a fejem, ez magamnak is szól, hisz örülnöm kéne, hogy ilyen férjem van.

– Mindig elcsodálkozom rajta, mennyire szűk vagy, kiscicám! – nyögi. Aztán óvatosan mozogni kezd bennem. – Ugye, tudod, hogy nem kérnélek meg rá, hogy vesd be a képességedet, ha nem lenne fontos nekem!

– Igen, tudom, Hector bácsi! – Csókolom meg.

– Köszönöm, kislányom! – nyögi a számba. Finoman csókolózunk, miközben az orgazmus fokozatosan gyülemlik bennem.

Hector a fülemhez hajol, kissé erősebben döfköd. Apró körmeim végigszántanak a hátán. Ezt a részt szeretem nagyon, mert tudom, végre elveszti a fejét. Erre a pillanatra koncentrálok. A lihegése libabőrt hagy a bőrömön. Aztán még két lökés, és elélvez.

Csalódottan sóhajtok, ahogy a testem ellazul, mert már megint nem sikerült elérnem az áhított csúcsot. A mellkasomban üresség kong, mintha egy óriási, tátongó szakadék lenne bennem, amit képtelen vagyok betölteni. Utálom, amiért hazudnom kell Hectornak, de nincs más választásom. Ha bevallanám, hogy nem élveztem el, dühös lenne. Nem rám, hanem a világra. Láttam már, mire képes az indulata, amikor a frusztrációját a személyzeten vezeti le. Egyszer őszinte voltam vele, amit azóta is bánok.

Azt olvastam, sokaknak egész életük alatt sem sikerül elélvezniük. Hálás lehetek, mert velem már megtörtént kétszer. Hálás lehetek az életemért, és azért is, hogy ilyen férjem van.

Lehunyom a szemem, és hátrahajtom a fejem. Egy mély, reszketeg nyögést hallatok, ami az orgazmus színlelésének minden apró részletét magában hordozza. Szándékosan lassítom a légzésemet, és az ajkaim között elfojtott sóhajokkal kísérem a hamis pillanatot.

Végül kinyitom a szemem. Hector az arcomat fürkészi, a tekintete tele van elégedettséggel és valami mély, rajongó vágyakozással, ami egy pillanatra megolvasztja a szívem. Megkönnyebbülten pislogok rá, majd lustán elmosolyodom, hogy megerősítsem a látszatot.

– Gyönyörű vagy! – mondja, miközben lassan kihúzódik belőlem. – De akkor vagy a legszebb, amikor elélvezel!

Szavai súlyosan nehezednek rám. A gyomromat apró, jeges szorítás csavarja meg a hazugságom miatt, de mosolyt erőltetek az arcomra, és bólintok, mintha osztanám a véleményét.

Hector felül, és elkezdi rendbe szedni magát. Mozdulatai nyugodtak, már-már rutinszerűek, és ezt nézve mindig egy kicsit távolinak érzem őt. Amikor végez, visszabújik mellém, majd izmos karját körém fonja. Az érintése mindig biztonságot ad. A közelsége néha megnyugtat, néha fojtogat. Azonban ezen a reggelen, ahogy lassan elnyúlunk az ágyon, és Hector lélegzete egyenletesen cirógatja a bőrömet, elengedem ezeket a gondolatokat.

– Az új üzlet miatt vagy gondterhelt? – kérdezem gyengéden, az ujjaimat végighúzom a mellkasán. Bőre forró, ami még az iménti együttlétből maradt hátra.

Hector pillantása elkomorul. Mindig sokkal közlékenyebb, miután elélvezett, mert az orgazmus leoldja róla a mindennapi gondok merev páncélját.

– Annyira utálom azt az arrogáns rohadék Daniel Sanchezt! – fakad ki hirtelen, a hangja úgy robban, mint egy távoli mennydörgés.

Összerezzenek az indulatától.

– Ne haragudj, törékeny kiscicám! – simít végig a hajamon lágyan, hogy eloszlassa az előbbi kitörés okozta feszültséget. – Nem akartam rád ijeszteni.

– Semmi baj – suttogom. – Mondd el, amit tudnom kell.

Hector feláll az ágyról, a bőröndjéhez lép, és elkezd benne keresgélni. Matat egy ideig, aztán előhúz egy hosszúkás, fekete bársonydobozt.

A látványtól meglepett sóhaj szakad ki belőlem, a számat önkéntelenül tátom el.

– Ezt neked hoztam, kiscica – nyújtja át az ajándékot.

Remegek, miközben elveszem a dobozt, és a szívem egy pillanatra megdobban a gesztus láttán. Nem mintha ez lenne az első alkalom, hogy Hector ajándékkal lep meg, de valahogy sosem találja el az ízlésemet, ezért újabb hazugságra kényszerülök.

Kinyitom a dobozt, és meglátom benne a legragyogóbb, legcsillogóbb kék gyémánt nyakláncot, amit valaha láttam. Eláll a lélegzetem. A drágakövek életre kelnek a fényben, ami szinte átszúrja a lelkemet.

De nem tetszik. Egyáltalán nem az én stílusom. A nyaklánc hivalkodó és túldíszített. Azonban az ajándék miatt érzett hála színlelése most is erősebb bennem, mint az őszinte véleményem.

– Hector, nem kellett volna – motyogom remegő hangon, miközben próbálok mosolyt erőltetni az arcomra.

Hector elégedetten bólint.

– Megmondtam, hogy úgy fogok bánni veled, mint egy hercegnővel. – A szeme csillog a büszkeségtől. – Azt akarom, hogy a találkozón ezt viseld. Tetszik?

Mély levegőt veszek, hogy időt nyerjek, és megpróbáljam kordában tartani a gondolataimat.

– Csodálatos – hazudom végül, a hangom bizonytalanul megremeg, de remélem, nem veszi észre.

Hector bólint, és egyetlen pillanat alatt újra átvált arra az erős, határozott férfira, akitől néha félek, néha pedig rajongok érte.

– Daniel döntésén múlik a jövőnk – mondja szigorúan. – Elég ennyit tudnod. Figyeld a gondolatait, kiscicám!

Kiveszi a nyakláncot a dobozból, és mögém áll. A hideg fémszálak és a gyémántok a bőrömhöz simulnak. A lánc súlya egészen a mellem közé összpontosul. Ez egy újabb lánc, ami Hectorhoz köt, egy újabb béklyó, amiből nem tudok szabadulni.

Ideges leszek a gondolataimtól, hiszen Hector a mindenem! Miért kellene szabadulnom tőle?

– Gyönyörű vagy! – suttogja, majd gyengéden megcsókolja a fülem mögötti érzékeny pontot, amitől végigfut rajtam egy kellemes borzongás. – Ebben foglak újra magamévá tenni. Feküdj hanyatt!

Ahogy engedelmeskedem, Hector tekintete végigfut rajtam. A szemében ott van a birtoklás, a rajongás és valami sötétebb érzelem, amit nem tudok megnevezni. Percekig csak néz, majd fölém hajol, és finoman ingerelni kezd.

Tudom, hogy a közelgő találkozó jelentőségét nem szabad alábecsülnöm, még akkor sem, ha a gondolat, hogy Daniel Sanchezt lássam, minden porcikámban ellenszenvet vált ki. Hiszen miatta ideges a férjem. De Hectorért muszáj megtennem. Érte mindig félreteszem az érzéseimet, még akkor is, ha néha nehezemre esik. Daniel Sanchezt jobban megvetem, mint bárki mást a világon.

2. fejezet

Daniel

A két nő feje felváltva mozog a farkamon. Kesztyűs kezemmel mindig annak a fejét nyomom rá, aki épp a szájába vesz. Értik a dolgukat, és hihetetlen érzés, amikor a torkukat baszom.

Leveszem a poharat a mellettem lévő tálcaasztalról, majd belekortyolok a tequilába. A két nő egymással kezd smárolni, a farkam, majd szétrobban a látványra.

– Szopjatok le, drágáim! – morgom elégedetten.

Rám villantanak egy-egy csábos mosolyt. Az egyikük bekapja a farkam, serényen mozgatja a fejét, míg a másik a golyómat kényezteti. Megfeszül a testem, az orgazmus kurva közel van.

– Bassza meg! – szűröm a fogaim között, és hirtelen eldurranok. A lány mohón lenyeli, majd kacéran a barátnőjére néz.

– Nagyon finom a nagy ember! – dorombolja, aztán a barátnője felé hajol. – Gyere, kóstold meg! – Megmarkolja a másik lány haját, mély csókba húzza.

Aztakurva! A farkam azonnal megrándul. Ahogy a nyelvük összefonódik, készen állok egy újabb menetre.

Kiiszom a maradék tequilát, és leteszem a poharat az asztalra. A nők hozzám bújnak, meztelen testük a bőrömnek simul. Egyikük mellét markolom, és közben három ujjamat mélyen a puncijába csúsztatom. A kéjes nyögései alig hallhatóan rezegnek a levegőben, mígnem éles kopogás töri meg a pillanatot.

– Igen! – kiáltom ingerülten.

A nők kuncognak, és eltakarják magukat a karjukkal. Én viszont nem zavartatom magam, széttett lábakkal ülök továbbra is a kanapén.

Miguel lép be.

– Bocs, capo! – süti le a szemét, de sosem zavarna meg, ha nem lenne fontos.

– Lányok, vége a mókának! Húzzatok el szépen! – intek nekik.

Lebiggyesztik az ajkukat, de összeszedik a ruháikat, és öltözködni kezdenek. Miguel közben elveszi az üres poharam, és a minibárhoz sétál. A lakosztály tágas és elegáns, sötétfa-bútorokkal és bézs árnyalatokkal. A város fényei az üvegablakokon át sejtelmesen pislákolnak.

Miguel két pohár tequilát tölt, az egyiket nekem nyújtja. A folyadék illata keveredik a szobában maradt szexuális feszültséggel.

– Hívj fel minket, Daniel! – vihognak a lányok az ajtóból.

– Hát persze! – emelem meg a poharam, de eszem ágában sincs keresni őket.

Miguel megvárja, míg az ajtó becsukódik, majd a szeme elé emeli a kezét, mintha nem bírná elviselni a látványt.

– Nem venne fel valamit, capo? – morog játékosan.

– Zavar, hogy nagyobb a faszom, mint neked? – vigyorgok rá pimaszul.

– Csak szeretné – nevet fel, majd hanyagul ledobja magát a kanapéra.

Előhúzok egy alsót a bőröndömből, és felhúzom. Miguel végigköveti a mozdulataimat, majd belekortyol az italába.

– Mi a helyzet? – kérdezem, miközben mellé ülök.