Szemán Zoltán

Egy mesterdémon naplója

Az Egy őrangyal naplója regény folytatása

Fantasy regény

Szerző: Szemán Zoltán

Mű címe: Egy mesterdémon naplója

Alcím: Az Egy őrangyal naplója regény folytatása

Kiadás éve: 2023

A szerző és/vagy a szerző által hivatalosan megbízott kiadó a könyvvel kapcsolatos minden jogot fenntart!

A mű egy kitalált történet, minden egybeesés a valósággal csupán a véletlen műve. A regényben található adatok, információk nem feltétlenül tükrözik a kapcsolódó tudományok hivatalos álláspontjait!

FIGYELMEZTETÉS!

A mű vallásos érzületű olvasók számára nem ajánlott!

Tartalom

Prológus

Első nap

Második nap

Harmadik nap

Negyedik nap

Tizenkettedik nap

Tizennegyedik nap

Tizenötödik nap

Tizenkilencedik nap

Huszonhatodik nap

Huszonnyolcadik nap

Harmincnegyedik nap

Harmincötödik nap

Harminchetedik nap

Harmincnyolcadik nap

Harminckilencedik nap

Negyvenkettedik nap

Negyvenhetedik nap

Negyvennyolcadik nap

Negyvenkilencedik nap

Ötvenedik nap

Ötvenegyedik nap

Ötvenhatodik nap

Hatvankettedik nap

Hetvenedik nap

Hetvenharmadik nap

Hetvennegyedik nap

Nyolcvanadik nap

Epilógus

Prológus

Én hülye! Én emeletes barom! Hogy tanultam volna meg inkább hárfázni, mint elvállaljam ezt a melót. De nem, ó, nem! Bedőltem az egyik legősibb pokoltrükknek, a csábításnak! Oké, elismerem, hogy a mester titulus piszok jól hangzott. A Démon Akadémia gyakorlati oktatója! Ashir mester… Hah! Micsoda marhaság!

Na, jó, elég az önmarcangolásból! Szívem szerint – már ha lenne ilyen szervem – valaki mást marcangolnék, méghozzá élvezettel, apró darabkákra. Vágyamnak csupán az szabott gátat, hogy egy főördögöt nehéz rávenni, hagyja magát széttépni. Különösen, mivel Lucifer támogatását élvezi, hogy a villám sose vágjon mellé! Vagyis, csak élvezte…

Tuti, hogy értesült Launiel előléptetéséről, és ezért kaptam a kinevezésemet. Néha nagyon utálom a Menny és a pokol közötti versengést. Pont úgy viselkedünk, mint az emberek. Vagy az emberek viselkednek úgy, mint mi? A fene tudja, de nem is ez a lényeg…

Úgy döntöttem, hogy kedvenc tollcsimbókom példáján okulva, naplót írok a viszontagságaimról, hátha akad valami sötét lélek, aki megérti majd a szenvedéseimet.

Na, kedves akárki, aki ezeket a sorokat olvasod, íme a történetem. Csak szólok, ha kiröhögsz, eljövök érted, és hosszú, kínszenvedésekkel teli életet kapsz tőlem, hogy aztán a lelkedet levigyem magammal a pokol valamelyik legkegyetlenebb bugyrába!

A történet elolvasásával automatikusan aláírod a paktumot, szóval ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek!

Első nap

Fáradtan, de elégedetten értem haza. Embertestem miatt kénytelen voltam pihenőket tartani, már csak azért is, hogy elkerüljem a lebukást. Nem az emberektől tartottam, hanem az égi bagázstól.

Mint a Hoggs és Fia legmenőbb ügyvédje, az aznapi megbeszélések során sikerült bezáratnom két gyárat is. Áldásos tevékenységemnek köszönhetően kétezer munkást rúgtak ki. Ugyan a két kis vegyiüzem nem termelt számottevő mennyiségű, kifejezetten veszélyes hulladékot, ám ismét bezsebelhettem a Green Peace és a Környezetvédelmi Hivatal elismerését. Szerény vigyorral fogadtam a gratulációkat, és az járt közben a fejemben, hogy legalább kétezer otthonba sikerült becsempésztem riadalmat, dühöt, elkeseredést és jövőtől való félelmet. A legszebb az egészben, hogy mindezt a „Mentsük meg a Földet a gonosz, kapzsi cégek környezetszennyezésétől!” mozgalom égisze alatt. Pompás! A hülyék azt hiszik, értük harcolok, pedig, ha tudnák…

Kibújtam a zakómból, ledobtam a nyakkendőmet és már egy nagy adag whiskyvel a kezemben léptem ki a jókora teraszra. Néztem egy darabig az éjszakai fényben fürdő New York belvárosát, magamba szívtam a városból áradó, napszálltával megerősödő gonoszt. Pár pillanatig eltűnődtem, hogy milyen messze is járok már a keresztút-démonságtól. Még én magam sem gondoltam volna, hogy a kis közös akciónk Launiellel ennyi kaput nyit majd meg előttem. Ha nem lettem volna démon, talán még meg is köszönöm annak a tollahullott békegalambnak, de mivé lenne a világ, ha egy démon hálálkodni kezdene egy angyalnak!?

Eszembe jutott Azazel…

Szép volt, jó volt, viharos volt, de ennyi. Vége. Megunt, itt hagyott. Oké, rangban messze fölöttem áll, meg minden, mégis, kissé kellemetlenül érintett, amikor egy este már csak a hűlt helyét leltem. Se üzenet, se egy ajándékba hagyott hulla. Semmi. Ánizzsal, szantállal kevert kénkőszagú parfümjének illata még pár óráig itt lebegett a lakásom levegőjében, majd az is elmúlt.

Már azon voltam, hogy vízszintbe helyezem a testemet, amikor felvinnyogott az apartman belső telefonja. Rogers, az éjszakai portás képe jelent meg az apró képernyőn.

– Elnézést a késői zavarásért, Mr. Dodge, de látogatója érkezett.

„Aha, elnézést, mi? A zavart vigyorod meg az alázatoskodó tónusod nem ment meg, haver! Mit szólnál egy kis hasmenéshez? Vagy legyen inkább himlő?” – gondoltam bosszankodva, majd szemöldökömet ráncolva az őszülő férfira dörrentem.

– Ki az? Hogy hívják? Mit akar?

– Állítólag fontos, személyes üzenetet hozott az irodából.

– Nem érdekel! Küldje el emailben, vagy jöjjön vissza holnap!

– Igen, uram, és bocsánat, hogy…

Nem vártam meg a mentegetőzést, kikapcsoltam a készüléket. Nem telt el öt perc, megdöngették a bejárati ajtómat, de olyan erővel, hogy az edzett acélkeret kis híján kiszakadt a falból.

– Mi a mocsárszagú… – ugrottam fel dühösen és az ajtóhoz suhantam. – Nem megmondtam, hogy nem fogadok senkit?

A folyosón nagydarab, bőrdzsekis fickó ácsorgott. Kopaszra borotvált fején megcsillantak a mennyezetvilágítás fényei. A zöld egyenruhás portás kivörösödve próbálta ellökdösni a pasast, de az egy szó szerint rendíthetetlen kőszikla nyugalmával bámulta a lihegő Rogerst. A látványtól majdnem felröhögtem. A valamelyik motoros banda tagjának álcázott démon ellen az idősödő épületszolgának annyi esélye sem volt, mint muslicának a súlyemelő bajnokságon.

– Ne haragudjon, Mr. Dodge, de nem tudtam megakadályozni, hogy feljöjjön. Nem is értem, hogyan, hiszen a lift csak mágneskártyával működik, ez az ember meg csak rátenyerelt a gombokra…

Ember? Aligha.

– Oké, innentől átveszem, Rogers! Menjen vissza a helyére!

– Uram, már hívtam a rendőrséget, hamarosan ideérnek.

A portás csak a dolgát végezte, de mindig is utáltam a lelkes idiótákat. Lehámoztam a dzsiudzsicu különböző fogásaival próbálkozó Rogerst a démontársamról, majd nagyot löktem rajta, hogy felvegye a kezdősebességet a liftek felé.

– Mint mondtam, innentől átveszem. Nem lesz semmi baj. Ja, és mondja le a zsarukat, nincs rájuk szükség.

A portás tántorgott még egy darabig, aztán egy „Ahogy gondolja, uram…”-ot motyogva elkotródott. Megvártam, amíg a felvonó ajtaja becsukódik mögötte, és a szótlanul ácsorgó démonra mordultam:

– Gratulálok! Ha azért jöttél, hogy lebuktass, úgy jó úton jársz. Nem hallottál még olyanról, hogy diszkréció?

– De igen – mozdult meg a nagydarab fickó. – Ezért is nem nyírtam ki a pasast.

– Lucifer patájára, te tényleg ilyen hülye vagy? Mit keresel itt és egyáltalán, ki a fene vagy te?

– Rassum vagyok, és üzenetet hoztam, mester – húzott elő egy lepecsételt tekercset a dzsekije mélyéről.

A titulus meglepett, de határozottan jól esett a lelkemnek. Beinvitáltam a vendégemet, de csak az előszobáig.

– Téged melyik évszázadból rángattak elő, hogy még nem hallottál telefonról meg internetről? – kérdeztem békülékenyebb hangon, miközben a tekercset vizsgálgattam. A fickó nem felelt. Kicsit jobban megnéztem magamnak, és rájöttem, hogy alacsony kaszthoz tartozó hírvivő démon kollégával van dolgom. Nem csoda hát, ha annyi esze sem volt, mint egy kosár molylepkének. – Mi van? Választ vársz az üzenetre?

Rassum bamba tekintettel, kelletlenül megfordult, és kisétált az ajtón. Pontosabban, átsétált rajta, anélkül, hogy kinyitotta volna.

„Amatőr!” – gondoltam. „Minek kellett az egész felhajtás a portással? Ezt megtehette volna már érkezéskor is.”

Fejemet csóválva kitekertem a papirost. Meglepetten, de örömmel olvastam, hogy kineveztek a Démon Akadémia gyakorlati oktatójának. Mesterdémon lettem! Büszkeségtől telten kezdtem neki újra a soroknak, ám ekkor feltámadt bennem a gyanakvás. Hiába törtem a fejem, nem jöttem rá, hol lehet a trükk.

– Sebaj, majd holnap megtudom – legyintettem.

Második nap

Hónapok óta nem jártam a pokol fővárosában, amit tollashátú barátom nemes egyszerűséggel csak Ördög City-nek nevezett. A vörös égbolt alatt elterülő, romos benyomást keltő városban a stílusok kavalkádja uralkodott. A düledező tizenkilencedik századi bérházak békésen megfértek az ókori görög templomokra emlékeztető kőkolosszusokkal. A hol repedezett betonnal, hol csak poros macskakővel fedett utakon izzó szemű ördöglovakon ügető, lebegő gyaloghintókban pöffeszkedő méltóságok siettek a dolgukra. Az igazán tehetősek az utcák felett, óriási denevércsontvázra emlékeztető pokolsólymokon szárnyaltak a céljuk felé. Gyalogosan leginkább csak alacsonyabb rangú démonokat, félélettel sújtott elkárhozott szolga-lelkeket lehetett látni. Bosszantott is, hogy habár kaptam meghívót, de arra már nem vették a fáradtságot, hogy legalább egy hintót elém küldjenek a városkapuhoz. Vagy legalább egy kísérőt, szolgát… A fanfároktól, a lelkesen éljenző, extázistól a lábam elé boruló tömegtől ezúttal eltekintettem volna.

Sötét hangulatban ballagtam az akadémia felé. Alig hagytam el az Astaroth sárgás mohával benőtt, rokokó palotája előtt terpeszkedő, rituális kivégzésekre használt teret, rájöttem, hogy eltévedtem. Úgy tűnt, amióta itt jártam, átépítették a várost. Igaz, a pokol folyamatosan változó bugyraiban ez nem számított különlegességnek, engem mégis felbosszantott a dolog. Némi vonakodással ugyan, de útbaigazítást kértem két elmélyülten beszélgető halálhörgőtől. Az emberek róluk mintázták a halált, és nem tévedtek sokat. A kámzsás, csontsovány alakok arcát ugyan nem láttam, de csikorgó hangjukból kiéreztem a kelletlenséget. Nem csoda, hiszen a lélekveszejtési és -begyűjtési üzletben a démonok és halálhörgők riválisnak számítottak. Gazdátlan lelkek esetében nemegyszer robbant ki heves vita a halott mellett, hogy kit is illet a lélek. Ha az emberek ismerték volna a pokol teremtményeit, mind mellettünk szavazott volna, amikor eljön az idő. A halálhörgők nem lacafacáztak, kínokkal telten megemésztették a lelkeket, míg velünk, démonokkal azért lehetett üzletelni.

Hamarosan ismerős területre értem, átvágtam a Pusztulás Parkján. A torz, már-már művészi formában megcsavarodott fák reszketve rázták felém kevéske megmaradt, száraz levelű lombjukat. A törzsek között itt-ott felbuggyanó iszap kellemes záptojásszaggal ajándékozta meg az arra járót. A Démon Akadémia ódon várromot idéző épülete közvetlenül a park szomszédságában állt. A kapuban csupán két unatkozó, szadisztikus kinézetű, dárdájára támaszkodó gyalogördöggel találkoztam.

– Hová, hová, cimbora? – mért végig a magasabb pokolszolga. Vöröses bundája foltokban hiányzott, feltárva hamuszín bőrét. Törött szarva, foghíjas pofája egyértelművé tették: ezt az ördögöt lefokozták, és szinte biztos, hogy soha többé nem kap semmiféle komoly feladatot. Fensőbbséges mozdulattal nyomtam a kezébe a kinevezési tekercsemet. Az ördög tekintete átfutotta a sorokat, és kicsit feszesebbre igazította a tartását. – Á, szóval te lennél az új oktató?

– Nem, dehogy! Konyhai kisegítőnek jelentkezek – szikráztattam meg szarkazmusomat.

– Jól van, na! Azért nem kell mindjárt harapni!

– Nem kell mindjárt harapni, micsoda? – Dühös kérdésemre az őr csupán bambán meredt rám, hát hozzátettem: – Mester. Nem kell mindjárt harapni, mester! – nyomtam meg a titulusomat.

– Mester! – A kiáltás a mély kapualj meghitt félhomályából érkezett, és egy szempillantás múlva gomolygó suhogással görnyedező alak vált láthatóvá. A fiatalnak tűnő, korán kopaszodásnak indult fickó hengeres tekercstokokat és valami ismeretlen, girbegurba vonalzóra emlékeztető tárgyat szorongatott a hóna alatt. – Ona iskolatitkár vagyok, szolgálatodra, és őszintén elnézésedet kérem, hogy nem mentem eléd a kapuhoz! Tudod, a szakszervezeti gyűlésünk elhúzódott, és…

Az első szavakra elégedett, dölyfös pillantást vetettem a kapuőrökre. Lám, így kell fogadni az akadémia új oktatóját! Azonban a kissé ideges bocsánatkérés végére már meghökkenten pislogtam Onára.

– A micsoda húzódott el?

– Szakszervezeti gyűlés. Tudod, mester, az új vezetés úgy vélte, ideje haladnunk a korral, és az akadémiai dolgozók érdekképviselete…

– Lucifer urunk a mélységből jöjj el! – hördültem fel. – Hova kerültem? Talán még ingyen jégkrémet is osztogattok a szegény rászoruló égési sérülésekben szenvedő lelkeknek?

– Nem, mester, mi csupán…

– Nem érdekel! – vágtam a szavába.

– Igen, uram. Nos, ebben az esetben, kérlek, kövess! Gaunis dékán szeretne veled pár szót váltani, utána körbevezetnélek az akadémián, megmutatom az irodádat és persze át kell esni pár formalitáson is.

A kapun belül hatalmas csarnok tárult a szemem elé. Ismerősként üdvözöltem magamban a démoni jelekkel telepingált, jókora falizászlókat, és enyhe nosztalgia fogott el. Ej, amikor még zöldfülű tanoncként én magam is itt kerültem az órákat e nemes falak között…

Lucifer urunk közel öt méter magas, kitárt szárnyú, fekete márványból faragott szobra mellett elhaladva ösztönösen megérintettem a halántékomat. Hiába, na, a tiszteletadás mindig is a gyengéim közé tartozott. Persze, jobban szerettem, ha nekem vágták magukat vigyázzba.

Fensőbbséges arccal vonultam az iskolatitkárral, és csak a szemem sarkából figyeltem a tucatszámra nyüzsgő démon ifjoncokat. Akik nagyjából annyi figyelmet szenteltek nekem, mint egy cserebogár a kocsmai zárórára. Már az is meglepett, hogy mindegyik olyan alakot öltött, amilyet akart. Ki ember, ki valamelyik kedvenc szörnye, ki pedig a hagyományos, fekete gomolygó formában parádézott. Az én időmben tilos volt az alakváltás az Akadémián. Az emeletre vezető széles lépcsőn az egyik ember formájú hallgató egyenesen nekem jött.

– Bocs, haver! – vetette oda nekem az ifjú. Fel sem emelte a tekintetét a határozottan mobiltelefonra emlékeztető kütyüről és már rohant tovább. Azaz, csak rohant volna…

Iszonyatos haragra gyúltam. Legádázabb üvöltésemet bevetve megragadtam a tanuló nyakát. A levegőbe löktem az ijedten felnyögő kölyökdémont és egyetlen csettintéssel eltörtem a nyakát. A diáksereg néma döbbenettel torpant meg, és vagy ötven vörös szempár meredt rám értetlenül.

– Mester, mit csinálsz? – ijedezett mellettem az iskolatitkár, de nem érdekelt. Ona ideges tekintetét figyelmen kívül hagyva a démoncok felé fordultam.

– Jól figyeljetek rám! Ashir mester vagyok, az új gyakorlati oktatótok! Megjegyeztétek?

– Igen – hangzott egy-két harmatgyenge válasz az aulában összeverődő nebulók felől.

– Igen, micsoda?

– Igen, mester! – hangzott ezúttal határozottabban.

– Nem hallom! – emeltem a fülemhez a tenyeremet. – Talán némasági fogadalmat tettetek? Fussatok neki még egyszer!

– Igen, mester! – bődült el a pokoli kórus.

– Na! Ez már sokkal jobb! Démonok vagytok, nem holmi vernyákoló tollseprűk!

– Igen, mester!

Elégedetten fordultam el a megszeppent diákoktól, és határozott léptekkel a dékáni hivatal felé vettem az irányt. Ona zavart arckifejezéssel a nyakatörött szemtelen fickó felé intett, majd a nyomomba eredt. Mögöttünk, a lépcsőn heverő paralizált hallgató megrázkódott, tétova mozdulatokkal felült.

– Mester, ezt a büntetésfajtát már régóta nem alkalmazzuk – motyorogta az iskolatitkár.

– Nem? Talán a lélekprés és az angyalfénykorbács sincs már meg? – kérdeztem élesen.

– Nos, nincs… – Ona igyekezett elkerülni a tekintetemet.

– Mégis, miként fegyelmezitek a hallgatókat? Szép szóval és könyörgéssel?

– Á, már meg is érkeztünk! – bökött a titkár az utunkat elzáró duplaszárnyú, szegecselt vaspántokkal megerősített ajtóra, ügyesen kibújva a válasz alól. – Gaunis nagymester már vár rád.

A dékáni iroda láttán csak döbbent pislogásra tellett tőlem. A vaskos kőfalak, vöröses fényt árasztó ördöggömb lámpák és a falra akasztott fegyverek helyett egy napsütötte, modern iroda képe tárult elém. Mintha a Földön léptem volna be a munkahelyemre!

Gaunis nagymester, aki egy testes, ősz hajú, szemüveges professzor kinézetű férfi alakjába bújt, széles mosollyal kelt fel az asztalától.

– Á, Ashir! Keblemre, kedvenc lókötőm! – tárta ölelésre a karját.

– Mi a kénkőszagú… – kezdtem bele, de hiába hátráltam, a medvetermetű alak magához rántott.

– Majd később elmondom! Most csak játszd a szerepedet! – suttogta a fülembe, aztán szinte ellökött magától és hangosan folytatta. – Örülök, hogy elfogadtad a felkérést.

– Naná! Hatalmas megtiszteltetés ez egy olyan egyszerű démonnak, mint én, nagymester! – vigyorogtam, mint pék kutyája a meleg cipóra.

– Eh, hagyjuk a formalitásokat! Hívj csak Gaunisnak, mint mindenki más! Gyere, foglalj helyet! Kínkoktél? – emelte meg az asztalán álló öblös üveget.

– Csak egy cseppet, ha kérhetek.

Kikericssárga itallal teli poharammal a kezemben lehuppantam a felkínált karosszékbe. A dékán is letelepedett a hetvenes éveket idéző ülőalkalmatosság párjába, és bár mosolygott, a tekintetében inkább ijedtséget, aggodalmat véltem felfedezni.

– Hol is kezdjem? – töprengett el Gaunis.

– Látom, sok változás történt, amióta utoljára itt jártam.

– Haladnunk kell a korral, különben lemaradunk.

Egy cseppet sem tetszett a dékán hanghordozása. Úgy véltem, megkockáztatok egy védigét, amit attól a szerencsétlen tojógalamb Launieltől lestem el. Bár az angyalszó kegyetlenül égette az ajkamat, de hatásosnak bizonyult. A körülöttünk megjelenő kéklő búra láttán Gaunis meghökkenten forgatta a fejét, majd felnevetett.

– Azt hiszem, jó választás voltál a munkára, Ashir!

– Persze, szuperdémon vagyok, ezt tudom – legyintettem könnyedén. – Gaunis, mi a franc folyik itt?

Az öreg fődémon közelebb hajolt:

– Láttad a diákokat?

– Az egyiket máris meg kellett fegyelmeznem, mert…

– Ez a baj! – vágott a szavamba Gaunis. – Az akadémia jelenleg mindössze hetven tanulóval működik! Alig akad jelentkező, és még, aki felvételt nyer, az is… hogy is mondjam… olyan silány minőség, hogy még egy átkot sem tud tisztességesen kimondani!

– Hetven? – nyeltem félre a szó szerint méregerős italt. – Az én időmben közel ezren tanultak itt.

– Az új generáció már nem akar tanulni, mind csak a Földre, az emberek közé vágyik, de semmit sem hajlandóak érte tenni. Balthasaar áldását adta a dologra, nem érdekli, hogy mindenféle képzetlen démonok özönlenek kifelé a pokolból. Szerinte az ifjoncok nagyon is jól teljesítenek káoszokozás terén.

– Mi köze van Balthasaarnak az akadémiához? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Lucifer megtette őt intendánsnak, így az ő fennhatósága alá tartozunk – fintorgott a dékán.

Ajjaj! Ez baj! Nagyon nagy baj! Balthasaar egyike volt azon főördögöknek, akik igencsak orroltak rám. Naná! Ugyan melyik tábornok tapsikolna örömében, ha egy őrmester elhappolja előle a Nemzet Hőse kitüntetést? Nem lettem volna meglepődve, ha kiderül, hogy Balthasaar szándékosan akarja lejáratni a Démon Akadémiát. Miattam! Gyanakodva megráztam a fejem.

– Kinek az ötlete volt, hogy visszahívjanak a pokolba, az akadémiára?

– Balthasaaré. Miért?

Parádés! Tehát nem csak az intézményt akarja tönkretenni, hanem vele együtt engem is a süllyesztőbe lökne. Ha az akadémia bukik, akkor vele buknak a tanárok is. Valódi, hamisítatlanul ördögi terv!

– Hm! Na, és Lucifer urunk mit szól mindehhez?

– Sejtelmem sincs – ismerte be Gaunis vállvonogatva. – A jelentéseimet kizárólagos jelleggel Balthasaarnak kell küldenem, nem kapok audienciát a Sötét Úrtól. De még ha fogadna is, ugyan mit tehetnék? Panaszkodjak? Nem hinne nekem, vagy egyszerűen alkalmatlannak tartana a pozíciómra, és leváltana. Semmi kedvem vénségemre egy keresztúton kuksolni, lélek szerződésekkel bajlódni.

– Ezt megértem, de nem tudom, miként segíthetek – dőltem hátra a székben.

– Én sem – hajtotta le a fejét Gaunis szomorkodva. – Talán, ha visszaállítanánk a régi rendszert… De ez lehetetlen, Balthasaar utasításai egyértelműek: reformokat kell bevezetni, modernizálni kell az oktatást, kidobni mindent, ami régi és elavult! Attól tartok, hogy én is ebbe a kategóriába tartozok.

– Szép kis reformok! – fortyogtam. – Láttam az eredményt – jutott ismét eszembe a szemtelen tanonc.

A beszélgetésünket elfedő burok felvibrált, jelezve, hogy fogytán az időnk.

– Akárhogyan is, de először fel kell mérnem, mekkora a kár – siettem a szóval. – A többit majd azután meglátjuk.

– Akkor hát segítesz? – kérdezte reménykedve Gaunis. – Tudtam, hogy benned nem csalódom!

– Nana! Nem ígérek semmit, és még a szerződést sem írtam alá!

– Tévedsz! Az új szabályok értelmében, mivel beinvitáltad a hírvivőt és átvetted tőle a megbízatást, így attól a pillanattól fogva az akadémia tanára lettél.

Balthasaar, hogy nőjön angyalszárnyad, te büdös alamuszi patkány!

Harmadik nap

A számomra kiutalt lakrész alig volt nagyobb, mint az apartmanom ruhásszekrénye, és mi tagadás, ráfért volna pár új bútor. Mármint, ha elfért volna benne bármilyen tisztességes darab. A rozoga íróasztal még csak-csak elment, de a matuzsálem korú ággyal nem tudtam megbarátkozni. Mogorva hangulatban ballagtam az osztályterem felé, ahol a gyakorlati oktatást kellett megejtenem. A félhomályos folyosókon elvétve felbukkanó diákok némelyike motyogott valami jóreggelt félét, de a legtöbb csak kitért az utamból, vagy némán bámult rám, mint borjú az új kapura.

Az ódon stílusú terembe lépve kellemetlen meglepetésemre mindössze három tanulót számolhattam meg. Az démoncok hagyományos, emberi formára emlékeztető fekete füst alakban gomolyogtak, és az érkezésemre kelletlen szemvillanással tették le a – jobb szó híján – mobiljukat.

– Jó reggelt, mester!

Elég vérszegényre sikerült az üdvözlés, de több volt, mint a semmi.

– Jó reggelt! Hol vannak a többiek?

– Milyen többiek? Csak mi hárman vagyunk a végzős csoportban – vihogott fel a hozzám legközelebb üldögélő démonka.

A francba! Elfelejtettem ellenőrizni a tanrendet! Sebaj!

– Rendben – köszörültem meg a torkomat, majd lopva a napi rutint tartalmazó pergamenre pislogtam. – Tehát, Wazzik?

– Ja…

– Ezt úgy szokták mondani, hogy jelen! – vetettem súlyos pillantást a tanulóra.

– Me’ mé’? Nem a haccseregbe’ vagyunk, he! – röhögött fel a démontanonc.

Te mélységes, lávabugyros pokoltornác!

– Ha nem tudsz rendesen kommunikálni, akkor jelentkezz át a bohócképzőbe! Ott értékelik a hülyeséget, de itt nem! Világos? – csikorogtam.

Wazzik kicsit kihúzta magát, és egy fokkal tiszteletteljesebb hangon motyogott vissza.

– Igen, mester! Bocs, mester!

Egy-null a javamra!

– Rashmi!

– Jelen! Itt vagyok! – pördült egyet a középső padban üldögélő hallgató.

– Zachariel!

– Jelen, de csak Zach, csével a végén!

Felkaptam a fejem a pimasz hangra. A diák állta egy darabig a tekintetemet, majd vállat vont és ismét a kütyüjét kezdte el babrálni. Fortyogott bennem a düh, hogy a kis taknyost ennyire nem érdekli a jelenlétem, de lenyeltem a haragomat.

– Én Ashir mester vagyok, a gyakorlati oktatótok. Mivel nem kaptam semmilyen információt, hogy a képzésetek milyen szinten áll, mi lenne, ha demonstrálnátok a tudásotokat?

– Jaj, ne! Már megint egy teszt? A múlt hónapban is írtunk egyet! – jajdult fel Rashmi.

– Akkor szerencséd van, mert nálam nem kell írni. Szimulációs gyakorlat lesz.

– Hogy mi? – böffentett Wazzik.

– Még soha nem voltatok gyakorlaton?

– Ja, de hetente kétszer, a vén fószer Vicks bejött órát tartani.

– Oké, ezt úgy veszem, hogy sejtelmetek sincs a szimulációkról. Na, lássuk, fiatalok!

Intésemre a terem távolabbi fele földi bárrá változott. A helyiséget megtöltötte a kocsmazaj, nevetés és zene keveréke. A bárpult mellett magányos, negyven körüli férfi üldögélt és komótosan, kissé bizonytalan mozdulattal emelte ajkához a poharát.

– Mi ez? Ilyet is lehet? – sikkantott Rashmi. – Ez szuper! Tök szuper!

– Hülye vagy? A pokolban mindent lehet! – torkolta le Wazzik a társát.

– Te vagy a hülye, ha tényleg ezt hiszed! – vetette közbe Zach. – Ez csak egy szimuláció, nem a valóság. Szerintem semmi extra nincs benne.

– És? Attól még lehet tök jó! – vágott sértődött képet Rashmi.

– Kire mondtad, hogy hülye? – tápászkodott fel Wazzik fenyegetően. – Agyadra ment a P-Net, haver! Nyugi, Wazzik papának van ellenszere a bajodra…

– Elég legyen! – ordítottam el magam. A hangerő önmagában elegendő volt, hogy az egymás torkának ugrani készülő tanulók megdermedjenek.

– Uh, ezt hogyan csinálta, mester? Még a szemem is megfájdult tőle…

– Majd később ezt is megmutatom, de most más a gyakorlat témája. Tehát: ott az a pasas a pultnál. Alkalmazzátok az elméleti tudásotokat és csábítsátok bármilyen, szabadon választott bűnre! Érthető a feladat?

– Igen, mester!

– Helyes! Wazzik, te kezded!

A diák megrázta magát, és a füst-test helyett máris egy kigyúrt, kopasz férfi méregette a bárban iszogató öltönyös alakot. Wazzik komótos léptekkel odaballagott, és egyenesen nekigyalogolt a fickónak.

– Figyejjé’ má’, he! Nézzé’ má’ a lábad elé, te balfék! – mordult rá a démon az italát elejtő férfira.

– Mi…Bocsánat! – nyelt nagyot a szerencsétlen alak.

– Kérjé’ bocsánatot, de azonnal!

– De hiszen, most kértem…

– A nénikédet, azt kérted! Nem hallotta senki, haver!

A következő pillanatban az enyhén pityókás vendég már a levegőben szárnyalt, és egyenesen a csillogó tükör előtt sorakozó üvegek között csapódott a falnak. Wazzik röhögve konstatálta, amint a fickó lezuhan a pult mögött és mozdulatlanul elnyúlik a padlón.

– Állj! – kiáltottam el magam. – Mi volt ez?

– Bunyó.

– Meg a bánatot volt ez bunyó! Egyetlen pofon csattant el, az aligha lehet verekedés.

– Tehetek én róla, hogy ilyen gyenge vót a muki?

– Arról nem, de hol volt itt a bűnre csábítás? Miféle bűnre csábítottad az alanyt azzal, hogy a falhoz vágtad?

Wazzik habozva, segélykérőn a társaira pislogott.

– Nemtom…eszméletvesztésre?

– Az nem bűn, te nagyon primitív! – vihogott Rashmi.

– A verekedés viszont igen! Vagy nem? – acsargott Wazzik.

– Még ha az is, csak te verekedtél, öreg! – nevette el magát Zach. – Szóval, sikeresen bűnbe ejtetted magadat, gratulálok!

– Szórakozzatok a jó édes… – keskenyedett el a nagydarab ember formájú démontanonc szeme.

– Elég! Abbahagyni! – bömböltem, és közben arra gondoltam, hogy be kell szereznem egy megafont, mert ilyen tempóban két nap alatt rekedtre ordítozom majd magam.

– Mester, te mit mondasz? – fordult hozzám Wazzik.

– Lássuk, mi történne a folytatásban, ha mindez a valóságban történik! – feleltem kitérően.

A bár vendégei rémülten húzódtak el a dühösen ácsorgó démontól. Pár bátrabb férfi sörösüveget, széket ragadva közelebb mozdult Wazzikhoz. A pultos ezalatt rövid csövű Mossberg puskát kapott elő és a morogva forgolódó tanoncomra szegezte.

– Ne mozdulj, különben lövök!

– Lőjjé’, vazze! – hördült Wazzik és a csapos felé ugrott.

A mellkasába harapó lövedékek feltépték a pólóját, vér ömlött végig a testén és spriccelte tele a padlót, pultot. Wazzik egy pillanatra megtorpant, értetlenül lebámult a terjedő vérfoltra, majd egyetlen, jókora ütéssel bezúzta a bajuszos, szakállas kocsmáros koponyáját. Valahonnan sziréna hangja közeledett, és szusszanásnyi idő múlva rendőrök rontottak be a szórakozóhelyre. Nem sokat lacafacáztak, pisztolyt rántottak és ráordítottak Wazzikra, hogy feküdjön a földre. Naná, hogy a behemót testbe bújt démon kiröhögte őket. Feldörögtek a fegyverek, és két másodperc alatt belelőtték a tárat a továbbra is csak nevető démonba. Wazzik könnyed mozdulattal eltörte a közelebb mozduló rendőr nyakát. Még jóformán el sem dőlt a halott, amikor a diák a másik zsaruhoz ugrott.

Vesztére.

Wazzik megragadta az egyenruhás nőt, ám a következő pillanatban fájdalmas ordítással el is engedte. A rendőr szeme kéken felragyogott, és a szétnyíló hófehér szárnyak láttán még a másik két tanítványom is szűkölve menekülőre fogta a dolgot. Én azonban még érkezéskor bereteszeltem a terem ajtaját, így mindhárom démontanonc halálfélelemben rettegve meredt a feléjük lendülő emberi testbe bújt angyalra.

– Szünet! – A kép megdermedt, mozdulatlanná merevedett. – Gyertek ide! – parancsoltam rá a diákokra.

Vonakodva engedelmeskedtek és aggódó tekintettel méregették a sóbálvánnyá dermedt angyalt.

– A fenébe! Ez meleg volt! – jegyeztem meg Zach.

– Ez volt meleg? – csattantam fel. – Ez csak egy szimuláció! Ha mindez a valóságban történik, ti már mindhárman eltűntetek volna az örök semmiben!

– Veled együtt, mester! – vágott vissza Zach.

– Meg amennyire tévedsz, kedves Zacskó barátom! Én már az első pofon után leléptem volna a színről. De ha már ennyire okos vagy, halljuk, szerinted mit rontott el Wazzik?

– Ott rontotta el, hogy megszületett.

– Kitépem a szemedet, te… – hördült fel a megtermett démon.

Intésemre az angyalfigura életre kelt. Igaz, csupán egy másodpercre, de ennyi is elegendő volt, hogy az egymásnak feszülő hallgatók ijedten elugorjanak.

– Lucifer patájára esküszöm, hogy nálatok bénább bagázst még nem láttam! Hogyan jutottak el az utolsó évig?

– Levelezőn, távoktatásban – kuncogott fel Rashmi.

Kis híján felröhögtem a beszóláson.

– Figyeljetek rám! Az első szabály: Soha ne használjatok nyers erőt, hacsak nem feltétlenül szükséges! A második szabály: Kerüljétek a feltűnést! A harmadik szabály: Legyen sikeres vagy sikertelen az akció, minél hamarabb tűnj el a színhelyről! Wazzik mindhárom szabályt figyelmen kívül hagyta, és meg is kapta érte a méltó jutalmát – böktem a szobor-angyalra.

– Mennyi szabály! – morgott Zach.

– Van még több is, de szerintem mára ennyi elég lesz. Kotorjátok szépen elő az elméleti anyagot tartalmazó tekercseket, és üljetek neki az olvasásnak! Holnap reggel ugyanitt, ugyanekkor, frissen, fitten találkozunk!

– Biztos! Egész éjjel magolhatunk… – morogták a diákok.

– Inkább néhány álmatlan éjszaka, mint a biztos pusztulás! – csaptam hatalmasat a tanári asztalra. – Persze, ha jobban szeretnétek meghalni, ismerek egy-két angyalt, akik szívesen elszórakoznának pár zöldfülű démonnal. Csak egy szavatokba kerül!

A döbbent csendet Wazzik dödörgése törte meg:

– Ez nem igazságos! Mester, engem odalökté’ a szituba mindenféle felkészítés nélkül!

– Ha az elmúlt három évben tanultál volna, nem ér ma meglepetés.

– Tanulni? Minek? Amit tudni akarok, azt megtalálom a P-Neten.

Nagyot néztem, és kénytelen voltam elárulni a tudatlanságomat.

– Mi az a P-Net?

Zach fölényes mosollyal húzta elő a lapos készülékét, és az orrom elé tartotta. A kütyü ránézésre pontos mása volt az emberek mobiltelefonjainak, habár az ikonok határozottan különböztek a megszokottaktól.

– Tessék – érintgette Zach a jeleket. – Kínzástechnika, ijesztéselmélet, közelharc… Minden, amit egy démonnak tudnia kell.

– Aha, és Wazzik mi hasznát látta ennek? Elő se vette. Szerintem eszébe sem jutott.

– Mert olyan hülye… – jegyezte meg Zach.

– Az mindegy! – vágtam vissza. – Egy akció közepén aligha lesz lehetőségetek, hogy előkapjátok a mobilotokat.

– A micsodánkat?

– Az emberek mobilnak, mobiltelefonnak hívják ezeket – mutattam az ifjonc készülékére, és ezúttal rajtam volt a gúnyos vigyorgás sora.

– Mármint, nekik is van P-Netük? – kerekedett el Rashmi vörösen izzó szeme.

– Nem, de tucatnyi más mobilszolgáltatójuk van, és adatbázisaik, amikből fél perc alatt előhívhatnak olyan információt, mint például, hogyan öljenek meg egy démont.

– Ugye csak viccelsz, mester?

– Eszemben sincs! – hazudtam, majd az ijedt tekintetek láttán rájuk dörrentem. – Tehát, álljatok neki magolni!

A tanoncok leforrázva, hüledezve kisorakoztak a teremből.

Eltűnődve néztem utánuk. Nem csoda, hogy az emberek világa a feje tetejére állt, ha az elmúlt években csupa ilyen félig-meddig felkészült démon szabadult ki a pokolból. Az addig rendben van, hogy okozzunk káoszt, csábítsunk, gyilkoljunk és úgy általában tegyünk meg mindent, amit csak egy tisztességes démon szokott. Viszont mindezt bizonyos keretek között kell tennünk, különben a tollas bagázs kegyetlenül a nyakunkra tapos. Kizárt dolognak tartottam, hogy az ilyen Wazzik féle balfácánok képesek lettek volna betartani a játékszabályokat.

Úgy döntöttem, hogy a nap hátralevő részét a tudástárban töltöm. Nem szívesen ismertem be, de amíg Wazzik szerencsétlenkedését figyeltem, rájöttem, hogy bizony már alig-alig emlékszem az akadémiai tananyagra. Igaz, ha figyelembe vettem, mekkora lyukak tátonganak a tanoncaim elméleti ismereteiben, akár a kutyatenyésztésről is elhitték volna, hogy része a sötét tudásnak.

Úton a porszagú tekercsekkel teli csarnok felé Gaunisba botlottam. Túl későn vettem észre az öreget, már nem volt hova eltűnnöm a fekete-szürke nyers kövekből épült folyosón. A dékán öreguras arcán meglepődést véltem felfedezni, amikor megpillantott.

– Nahát! Örülök, hogy összefutottunk, éppen téged kerestelek. Máris szünetet tartotok?

– Ööö…nem, nem igazán – álltam egyik lábamról a másikra. Habár a falakon csupán szurkos, füstöt okádó fáklyák villództatták a lángjaikat, a gyenge fény sem tudta elrejteni a zavaromat. – Mára végeztünk. Elküldtem őket tanulni. A tanrend szerint van egy kis időm a következő óráig, hát gondoltam…

– Á, igen, a tanrend! – futott össze ezer ráncba a nagymester homloka. – Az akadémiai bizottság alig pár perce hozta meg a döntést, miszerint te kizárólag a végzős csoporttal foglalkozz.

– Nem értem – esett le az állam. – Mi lesz a többi évfolyammal?

– Majd valaki más viszi, emiatt ne aggódj! Te csak erre a három tanulóra koncentrálj, Ashir mester.

Nagyon nem tetszett az öreg démon hivatalos hangneme. Biztosra vettem, hogy a dékán óvatossága annak szólt, hogy az akadémián még a falnak is füle volt. Balthasaar füle…

– Rendben, ahogy kívánod, de hadd jegyezzem meg, még szakirányt sem választottak. Tudnom kellene, hogy milyen irányba terelgessem őket.

Gaunis vörös szemében lemondással ingatta a fejét.

– Egyelőre vidd őket az Általános Démon szakirányban, a többit majd később eldöntjük.

– Úgy érted, mi? A diákoknak kellene választaniuk, vagy tévedek? Vagyis, már a szemeszter megkezdése előtt ki kellett volna tölteniük a szakjelentkezési formanyomtatványt, hogy…

A nagymester türelmetlen, szinte dühös mozdulattal elhallgattatott:

– Elég! Csak kövesd az utasításokat! – tért ki kurtán-furcsán a válasz elől a dékán, azzal elsietett.

Negyedik nap

Az óra előtt beugrottam a jobb híján tanárinak nevezett terembe. Fura dolog, de mi démonok úgy általában szólva, nem kedveljük egymást. Különösen akkor, ha nem tisztázott az alá- és fölérendeltségi viszony. Márpedig a tanári karban, legalábbis elvileg, mindenki azonos szinten van.

Ennek megfelelően nem fogadott pezsgősüvegek durrogása, sem hangos ováció, amikor belöktem a vaskos, szegecselt fémajtót. Az ezernyolcszázas évek hangulatát árasztó teremben kényelmesnek tűnő fotelek, szófák, jókora íróasztalok, tekercsekkel teli polcok és megvető vagy éppen gyilkos pillantások fogadtak.

– Na, csak ide dugta a képét – morogta egy testes, vízilószerű szörny képében leledző kollégám.

– Mondtam, hogy három napnál nem bírja tovább – sipított fel mellette egy mennyezet felé csavarodó füst démon.

– Angyalbérenc! – sziszegett rám egy harmadik.

Legyűrtem a feltámadó dühömet. Széles mosolyt erőltettem az arcomra.

– Jó reggelt, kedves kollégák! Legyen borzalmas a napotok!

Az egyetlen, aki viszonozta az üdvözlésemet, egy emberi testet imitáló, őszülő haját kontyban viselő nő volt. Mivel a többiek tüntetően nem vettek rólam tudomást, letelepedtem a tanárnéni kinézetű démon mellé.

– Felia vagyok – mutatkozott be, majd a tanártársaink felé intett – Ne is figyelj rájuk!

– Ashir – nyújtottam kezet. Felia szemöldöke felszaladt a homlokán, de elfogadta a jobbomat.

– Igen, tudom, ki vagy. A híred megelőzött téged.

– Örömmel hallom – vetettem sanda pillantást a terem távolabbi végébe húzódó kollégákra.

– Féltik a pozíciójukat – mosolyodott el a nő. – Nem sok démon babrált ki Balthasaarral, és élt még annyi ideig, hogy ezt el is mesélhesse bárkinek.

– Pedig tőlem aztán nem kell tartaniuk. Annyi gyakorlatom van a tanításban, mint eszkimónak a strandröplabdában.

– Nekünk sincs sokkal több, hidd el! – fintorodott el Felia. – Ha úgy tetszik, mindannyian újoncok vagyunk.

Valóban, akárhogyan is meregettem a szemem, egyetlen olyan démont sem láttam, aki engem valaha tanított.

– Hol vannak a régi mesterek?

– Vagy halottak, vagy nyugdíjban. Én vagyok itt legrégebben, ez a harmadik évem az akadémián.

– Hm! Ez roppant érdekes – dünnyögtem. – Gondolom, ez is része a reformoknak. Mit tanítasz? Melyik szakirányt viszed?

– Szakirányt? Ashir, te túl régóta élhetsz az emberek között, ha nem hallottad: már vagy tíz éve eltörölték a szakirányokat.

– Tessék? – néztem nagyot.

– Jól hallottad. Minden tanuló csak az általános tárgyakból kap képzést. Káosz okozás alap egy és kettő, csábítás alap, közelharc alap, pusztítás-elmélet, viszálykeltés.

– Ennyi? – döbbentem meg. – Mi van az angyalismerettel, emberi pszichológiával, szörnyismerettel, démon etikával, taktikával, bűnszervezéssel…

– Ne is sorold! – vágott a szavamba Felia. – Mind törölve lett.

– Lucifer patájára!

Gongszó szakította félbe a beszélgetésünket. Ideje volt elindulni a kijelölt tantermeink felé. Elbúcsúztam Feliától.

Miközben az órámra ballagtam, éreztem, hogy egyre inkább hatalmába kerít valami testetlen rossz érzés. Mintha csapdába sétálnék, csak még azt nem tudom, merről várjam a támadást. Pár perccel később újabb rossz hír fogadott.

A gyakorlati oktatóterem ajtajára egy apró tekercset szegeztek. Kigöngyöltem és bár első pillantásra üresnek tűnt, érintésemre láthatóvá vált a nekem szóló üzenet. Mikor a pár sor végére értem, elkeseredetten felnyögtem. A bizottság előre hozta a záróvizsga időpontját. Toporogtam egy sort, majd erőt vettem magamon és beléptem a helyiségbe.

– Jó reggelt, mester!

A kórusban felhangzó köszönés meglepett, de elégedetten nyugtáztam, hogy legalább ennyit már sikerült elérnem. Pazar! Alig két hónappal a kibocsájtó vizsga előtt a tanoncaim már képesek köszönni. Igaz, mást se nagyon tudnak…

– Jó reggelt! – néztem végig a démon trión. – Remélem, sikerült átnézni valamennyit az elméleti anyagból, mert éppen most kaptam a hírt: kissé fel kell gyorsítanunk a képzést.

Zach kezébe nyomtam a papirost. A diákjaim elkomorodó arccal olvasták el az üzenetet.

– Két hónap? Ez lehetetlen! – sápadozott Rashmi.

– Miért lenne az? Szerintem lazán megcsináljuk! – legyintett Wazzik.

– Főleg te, aki még azt sem tudta, hogy az embereknek a bal oldalon van a szívük – röhögött fel Zach.

– Mé’, ha lehet balkezes ember, akkor lehet jobbszíves is nem? Tök logikus…

– Ja, de azért elég vicces volt, ahogy bámultál, amikor „szíven döfted” a pasast, az meg csak vért köpött, ahelyett, hogy meghalt volna – kuncogott Rashmi.

– Tényleg röhejes volt – adott igazat a társának Zach.

– Meghótt, nem? – fortyant fel Wazzik. – Az volt a tervem, hogy megöljem, és sikerült! Mer’ te jobb voltál, mi? Felszedted azt a csajt, aztán meg jött, hogy zene állj, mer’ töke van a menyasszonynak!

– Hé, a franc se látta! Totál nőnek nézett ki, arra alapoztam az egész stratégiámat…

– Stratégia? Öreg, hogy nem törött bele a nyelved, amikor ezt kimondtad!

– Abbahagyni! – csaptam az asztalra. – Miről hadováltok itt?

– Bocsáss meg, mester, de tegnap éjjel visszajöttünk gyakorolni egy kicsit – vigyorodott el félszegen Rashmi. – Nem akartunk ma beégni.

– Ez dicséretes – bólintottam. – Nos, akkor lássuk, mit sikerült a magatokévá tenni!

– Zachnak a csajt biztos nem – tört ki a hahota Wazzikból. – Ja, bocs, férfi volt az, akkora…

– Kuss! – izzott fel Zach szeme.

– Elég! – vágtam ketté az ismét fellángoló marakodást. – Rashmi! Tied a pálya!

Az oktatóhelyiség hátsó része átalakult, és ezúttal egy középiskola napsütéses udvara vált láthatóvá. A terület alacsony fái alatt tucatnyi, háttámla nélküli padon tizenéves fiúk, lányok ücsörögtek, beszélgettek. Pár srác a fűre telepedett le, telefonjukat babrálva összedugták a fejüket. Rashmi csupán egy pillanatig habozott, és máris a szimulációhoz igazította az alakját. Tizenhét körüli lány alakjába bújt. A rövid, igencsak sokat sejtető felsője láttán felhümmögtem. Nem biztos, hogy a legjobb ötlet, de hagytam futni a tesztet. Ki tudja, mit hoz ki ebből Rashmi.

A démon könnyed mozdulattal lehuppant a füvön üldögélő srácokhoz.

– Helló! Valami érdekes?

A fiúk meghökkenten kapták fel a fejüket, de egyikük sem Rashmi arcát fürkészte. Inkább kicsit lejjebb, a dekoltázs környékén járt a tekintetük. Hosszú másodpercekig nem történt semmi. A srácok vörösödtek, sápadoztak, a démon várakozott, a többi emberpalánta meg csak bámulta a jelenetet.

– Khm – harákolt fel végre egy szemüveges, pattanásos képű kölyök. – Új vagy?

– Aha, a múlt héten költöztünk a városba, és még nem ismerek itt senkit.

– Ja, oké. Jason vagyok, ez meg Peter, Mike… – mutatta be a fiú a társait.

– Engem Rashminak hívnak – tette Jason karjára a kezét. – Szóval, mi az az érdekes? – hajolt közelebb, hogy pillantást vethessen a fiú mobiljára. A mozdulattól a laza felső még többet engedett láttatni. A Mike nevű dundi kisfickó hatalmasat csuklott.

– Á, nem érdekes… – változott tűzpirosra Jason arca.

– Oké, ha nem akarod megmutatni, úgy is jó. Én nem vagyok ilyen szégyenlős. Mutatnék neked valamit – kelt fel a démon. – Jössz?

A kiszemelt áldozat megbabonázva tápászkodott fel.

– Persze, persze – motyogta akadozó nyelvvel.

Eleget láttam. Az intésemre megdermedt a kép. Rashmi bosszankodva felmordult.

– Most mi van?

– Kezdjem el sorolni, vagy magadtól is rájössz? – kérdeztem epésen, majd a másik két tanulómhoz fordultam. – Nos, mi hibát követett el Rashmi?

A démonifjoncok zavartan pislogtak.

– Szerintem mindent rendben csinált – jegyezte meg bátortalanul Zach.

– Valóban? A legnagyobb hiba az volt, hogy elárulta az embereknek az igazi nevét. Soha, soha ne tegyétek!

– De mester, te is megmondtad a nevedet! Olvastam rólad az elmúlt éjjel a P-Neten, és…

– Aha, de kinek árultam el a nevemet?

– Annak az angyalnak.

– Pontosan! Ha egy tollcsimbók igazán akarja, két szempillantás alatt rájön a nevünkre, tehát nem sok értelme van titkolózni előttük. Az emberek azonban mások.

– Mennyiben?

– Te kénkőszagú, törött szarvú! – sóhajtottam fel. – Vallástan egyszeregy: ha a nevetek egy emberi vallás megfelelően képzett vezetőjének fülébe jut, akkor az felhasználhatja arra, hogy visszaküldjön titeket a pokolba. Erről nem tanultatok?

– Rémlik valami – dünnyögött Zach.

– Rémlik? Csak rémlik?!

– Oké, nem áruljuk el a nevünket! – toppantott Rashmi bosszúsan. – Mi volt még?

– Nézz körül! Mit viselnek a többiek?

– Ruhát.

– Milyen ruhát?? Kabátot, dzsekit, vastag pulóvert! Te meg beállítasz közéjük egy szál tank-topban! Az emberek érzik a hőmérsékletet, és ha túl meleg van, levetkőznek, ha fáznak, felöltöznek. Emberismeret tantárgy, első éves tananyag! Mondjam tovább?

– Inkább ne – rázta meg a fejét Rashmi.

– Rendben, akkor mondom. Csábítgatni akarsz egy tizenéves srácot? Az ilyen kölykök még egy női vázas bicikli láttán is tűzbe jönnek!

– Igazából rá akartam szoktatni a drogra – húzott elő a tinilány alakjába bújt tanoncom egy apró műanyag zacskót a zsebéből.

– Még viccnek is gyenge! Ez a pancser akkor fog kábszerezni, amikor én megtanulok mennyei hárfán játszani! Nézzétek meg ezt a kis csoportot! – böktem a fűben kuporgó srácokra. – Látjátok, hogy elkülönülnek a többiektől? Ezek különcök, csodabogarak, akiket a többiek nem fogadnak be. Az ilyenekből lehetnek jó gyilkosok, gyújtogatók, de ha a drogra akarsz rászoktatni valakit, a menő kölykök között találod a megfelelő alanyt! Capisce?

Rashmi duzzogva meredt rám, majd szó nélkül, dúlva-fúlva visszaült a padjába.

– Azt hiszem, most én jövök – nyújtózott Zach. Habár füstköd alakban jelent meg az órán, én mégis láttam az arcára kiülő magabiztosságot.

Rendben, Zacsi, lássuk, mit tudsz, mire fel a nagy mellény?

Az iskolaudvar képe szertefoszlott, a helyét egy rosszul megvilágított sikátor vette át. A bűzölgő szemeteskonténerek árnyékában egy mocskos, rongyos hajléktalan fickó botorkált. Habár a feladat első pillantásra egyszerűnek tűnt, hiszen az ilyen lecsúszott páriáknak még egy hamburger vagy pár szál cigaretta is kísértést jelent, magára valamit is adó démon még bottal sem piszkálná meg őket. Már csak azért sem, mert rengeteg probléma adódhat az ilyen emberekkel.

Zach magabiztos mosollyal öltött emberi alakot. Átlagos, harminc körüli, farmert, pólót viselő férfi képében lépett oda a batyujában kotorászó csavargóhoz.

– Szép jó estét!

– Mit akarsz? Haggyá’ békén!

– Lenne egy üzleti ajánlatom a számodra!

A szavakra érdeklődve fontam össze a karomat a mellkasomon, felébredt bennem az egykori keresztút démon szakmai kíváncsisága.

– Nincs pé’zem…

– Nem is kell a pénzed, öreg. Sőt, én adok neked egymillió zöldhasút, ha aláírod ezt itt – rántott elő a farzsebéből Zach egy összehajtott papírlapot.

– Mé’, mi ez? Mit akarsz velem aláíratni?

– Én egy bolond multimilliárdos ügynöke vagyok, aki a magadfajta szerencsétleneknek akar segíteni. Na, de hogy lásd, nem hazudok, itt egy százas, csak úgy.

A hajléktalan bizalmatlanul meredt a Zach kezében lebbenő bankóra, majd gyors mozdulattal elmarkolta a pénzt.

– Valami nincs rendbe’ nálad, haver – morogta, és már ment volna tovább, de a démon visszatartotta.

– Ne olyan sietősen. Elveszítem a munkámat, ha nem tudom elosztogatni a pénzt éjfélig. Látod, már csak tíz percem maradt – dugta a karóráját a fickó orra elé. – Ugye nem akarod, hogy kirúgjanak? Neked csak egy aláírás, nekem viszont a megélhetésem. Érted? Ha aláírod, te kapsz egymillió dollárt, én meg mehetek haza a kis családomhoz.

– Ne má’! Senki se hülye, hogy ennyit osztogasson!

– Oké, figyelj ide! Megtoldom még egy üveg piával is az alkut. Legyen kettő! Mit szeretsz? Gin, whisky, tequila?

– Hö, jöhet mind! – harákolt a hajléktalan.

A csövesnek fel sem tűnt, hogy az üvegek gyakorlatilag a semmiből bukkantak elő a lába előtt. Az ember magához ragadta az első üveget, és jóformán egy húzásra magába döntötte majd’ a felét.

– Egészségedre! Szóval, az aláírás…

– Adjad azt a papírt!

Figyeltem, amint a fickó alákörmöli a nevét. Nem volt éppen szép húzás Zachtől, hogy nem közölte a részleteket, de az aláírás az aláírás. Ha valaki odakaparja a szignóját egy szerződésre anélkül, hogy elolvasná, az nem a démon hibája. A hajléktalan ismét az ajkához emelte az üveget.

– Erre iszunk, cimbora!

Elkeskenyedett a szemem. Eddig rendben volt a dolog, de mégis, valami nem stimmelt… A csavargó megtántorodott, eldobta a kiürült üveget, majd megroggyanó térddel a fal tövébe huppant.

– Fffigyejjj… – makogta. – A pppézt…

Nem tudta befejezni, eldőlt, mint a liszteszsák. Ekkor már tudtam, mi a hiba. Túl gyorsan ivott, túl sokat. Az akadozó, lassuló szívverés és szaggatott lélegzetvétel elárulta, a férfi tömény alkoholmérgezést kapott. Az eszméletlenségből lassan, de biztosan csúszott bele a halálba. Zach elégedett mosollyal figyelte a már örökre mozdulatlanná váló testet.

– Na? – nézett rám diadalittasan.

Vele ellentétben, én a fejemet fogtam.

– Hol a lélek? Gondolom, arról szólt a szerződés, igaz?

A közvetlen közelről felhangzó vérfagyasztó hörgés Zach torkára forrasztotta a választ. A konténer árnyékából fekete csuklyás, valószerűtlenül vékony alak emelkedett fel, és a földön heverő test fölé hajolt.

– Hé! Ez a lélek az enyém! – vicsorodott el a tanítványom, és a Halálhörgőnek ugrott. Nem állítottam meg. Tapasztalja csak meg, milyen az, amikor erősebbel kezd a démon. A sötét figura ruhájának rejtekéből görcsös ujjú, karmos kéz bukkant elő. Még az én szemem is alig tudta követni a villámgyors mozdulatot, amivel Zach felé suhintott. A démon fájdalmas ordítással esett hanyatt, és elkerekedő szemmel bámulta az emberi testéből előbukkanó, a betonon szétszóródó belső szerveket.

– Ez… Ez kettévágott engem!

– Nem teljesen, de majdnem – állítottam meg a szimulációt. – Szedd össze magad, Zacsi fiam!

Humoromat senki sem értékelte. Zach kínkeservesen felvette démoni füst alakját, és elém lebegett.

– Nem értem! Mindent úgy csináltam, ahogy kell. Mi történt?

– Az elején még csak-csak, de kegyetlenül elrontottad azzal a piával. Hamarabb meghalt, semmint megkapta volna a pénzt, így nem teljesítetted a szerződés rád eső részét. Ne ajánlj többet, mint ami feltétlenül szükséges! Rosszból is megárt a sok! – vettem fel a bölcs tanító stílusát. – Ezért úgy kirúgnának, hogy szárnyak nélkül is az elfekvő lomraktárig repülsz.

– Gondoltam, spórolok egy kicsit – mentegetőzött a tanítványom.

– Ugyan min? Az emberi tested odalett, a lélek is odalett, mert nem tudtad teljesíteni a szerződés rád vonatkozó részét. A fickó nem kapta meg tőled a beígért egymilliót, ugye? Ja, és sikeresen jóllakattál egy Halálhörgőt. Gratulálok, szép munka! Te most melyik csapatban játszol, Zach?

A démontanonc dühöngve hallgatott.

– Oké, fiatalok! – néztem végig a lelombozott kis csapaton. – Íme a menetrend! Éjjel magoljátok az elméletet, nappal pedig gyomorfekélyig futtatjuk a szimulációkat! Ha nem teszik, ott az ajtó, elmehettek!

– Ugyan hova mennénk? – mordult fel Wazzik. – Kinek kellene három ilyen béna próbadémon?

Jó kérdés volt, de inkább nem válaszoltam rá.

– Nos, megegyeztünk?

– Igen, mester – hangzott fel kórusban, szinte egyszerre.

Tizenkettedik nap

Közel két hete nem írtam semmit, mert egy percnyi időm sem volt. Elborzadva jöttem rá, hogy a végzős tanoncaim elméleti tudása kábé olyan, mint a hajléktalan zoknija. Úgy kilencven százalék a lyuk, és csak a maradék a zokni. Ennél fogva kénytelen voltam a szabadidőm jelentős részét is velük tölteni, mert a tanár kollégáim kerek-perec megtagadták, hogy segítsenek. Na, ja, mi démonok sosem voltunk jó csapatjátékosok.

Ahogy teltek a napok, úgy estem egyre jobban kétségbe. Egyszerűen lehetetlennek tűnt, hogy két év anyagát pár hét alatt a fejükbe gyömöszöljem. Én már annak is örültem volna, ha a gyenge kettest megkapják a záróvizsgán, de még ez az igencsak gyatra cél is egyre távolabbinak tűnt. Mivel az utolsó év kizárólag gyakorlati oktatásból állt, ha a tanoncok elbuknak, akkor az az én bűnlajstromomat fogja terhelni. Ha valami, ez biztosan elég okot ad majd Balthasaarnak, hogy a fejemet követelje.

Éppen végeztünk egy szimulációval, amikor Ona rontott be a terembe.

– Mester, gyere gyorsan! A dékán hívat!

– No, mi történt? Kialudtak a pokol tüzei? – kérdeztem nyugalmat színlelve.

– Nem tudom, de a nagymester és a vendége türelmetlenül várnak rád.

– Vége az órának! – engedtem útjukra a tanoncokat. – Később találkozunk és folytatjuk az elmélettel!

A diákjaim elégedett szusszanással loholtak ki a teremből. Komótos lépteim csak addig tartottak, amíg az idegességtől szinte ugrándozó iskolatitkár rám szólt:

– Mester, kérlek igyekezzünk!

– Oké, oké! – gyorsítottam a tempón, átvéve a vezetést.

A szörnyfejekkel ékesített dékáni ajtó nyikorogva tárult fel előttem. Gaunis ezúttal egy girhes, lóarcú férfi társaságában fogadott. Gyanakodva pislogtam a sötét, viseltes zakójú idegenre. A nagymester felugrott, elém sietett.

– Ashir, köszönöm, hogy ilyen gyorsan ideértél. – Próbáltam gúnyt felfedezni a hangjában, de nem sikerült. – Gyere, bemutatlak nagyra becsült vendégünknek! Ashir mester, a végzősök gyakorlati oktatója, Baal-Berith herceg…

Nagyot nyeltem a név hallatán. Baal-Berith démonherceg egyike volt a pokol legrejtélyesebb nemeseinek. Magas rangja és a tény, hogy egyike a legősibb démonoknak, már önmagában is tiszteletet követelt, nem is említve a harcos démonok légióit, amiknek parancsolt. Meghajoltam és meggörnyedve vártam, hogy megszólítson.

– Szóval te lennél az a híres-hírhedt Ashir. – A herceg hangja leginkább arra emlékeztetett, mint amikor csavart próbálnak sajtreszelőn elforgácsolni. – A fajzatom olyan sok rosszat mondott rólad, hogy kíváncsi lettem rád személyesen is.

– A fajzatod, méltóságos uram? – nyögtem.

– Á, szóval Zachariel nem büszkélkedett velem? – nevetett fel Baal-Berith.

Ó, Belzebub kutyája, soha ne gyere el értem! Honnan tudhattam volna, hogy az a Zacsi gyerek egy herceg teremtménye? Oké, a legtöbb démont valamelyik herceg hozta létre, kivéve azon keveseket, akiket a szolgalélekségből léptettek elő, de ha a pokol főnemese ennyire érdeklődik iránta… Emberi hasonlattal élve Zach a démonherceg gyerekének, méghozzá ezek szerint fontos gyerekének számított. Hogy stílusos legyek, abban a pillanatban úgy éreztem, nekem kicsengettek.

– Nem, uram – nyekeregtem elhalóan. – De ha tudtam volna…

– Akkor különleges elbánásban részesíted, igaz? – villant fel Baal-Berith kénsárga szeme.

– Igen – vallottam be. Nem láttam értelmét, hogy hazudjak egy démonhercegnek.

– A tudatlanságod lett a szerencséd – mosolyodott el fagyosan az alvilági főnemes. – Ezután se tegyél vele kivételt! Nem örülnék neki, ha úgy menne át a záróvizsgán, mint minden eddigin: szinte hiba nélkül, jóformán zéró tudással. Hacsak nem akarsz hamarabb megválni a tanári posztodtól, mint szeretnél. Javaslom, tanulj a volt kollégáid példájából!

– Ezt nem értem – ingattam a fejemet, de mire kimondtam az utolsó szót, rájöttem, mire céloz a herceg. Hát persze! Azok a tanárok, akik könnyedén átengedték Zacharielt az elméleti vizsgákon, már nem tagjai az akadémiának. Nagy valószínűséggel már nem is élnek… Hát ezért cserélődtek olyan gyorsan az oktatók az elmúlt években! Azt a bűnben fürdő elkárhozott lelkét neki! Mibe tenyereltem bele már megint?

– Dehogynem érted – dőlt hátra Baal-Berith a fotelben, majd könnyed csuklómozdulattal intett. – Elmehetsz!

– Uram, mi van a másik két végzőssel? – tört ki belőlem az önkéntelen kérdés.

A démonherceg meglepődve felvonta a szemöldökét.

– Semmi. Zach kedveli őket. Ennyi. Most viszont nem szeretnélek tovább feltartani. Gondolom, sok a tennivalód, nekem pedig fontos témát kell megvitatnom a dékánnal.

Ettől egyértelműbben nem is jelezhette volna, hogy takarodjak kifelé a helyiségből. Sután meghajoltam, sarkon fordultam, de kettőt sem léptem, Baal-Berith utánam szólt:

– Várj csak! Mi a véleményed a tanoncaidról?

– Őszintén? – fordultam ismét a herceghez.

– Csakis!

– Van bennük tehetség, de rettenetesen hiányos az elméleti tudásuk. Ráadásul, azzal, hogy előrehozták a vizsgaidőpontot, az esély, hogy átmenjenek bármiféle tisztességes teszten, a kevésről nullára csökkent.

A keshedt férfi alakját viselő fődémon dühösen felmordult.

„Na, Ashir, szólj igazat, betörik a fejed!” – húztam be a nyakam.

– Úgy? Szóval a fiam hülye?

– Nem, nem, egyáltalán nem! – védekeztem ijedten, menteni próbálva a bőrömet. – Csak sokat kell bepótolnia, és az idő rövidsége ellenünk dolgozik. Ami azonban nagy segítség, hogy mivel mindössze hárman vannak a csoportban, több időt tudok fordítani az egyes diákokra.

– Hm! Nos, ez esetben felhatalmazlak rá, hogy bármilyen általad szükségesnek ítélt eszközt és módszert alkalmazz az óráidon. Zacharielnek át kell mennie a vizsgán, és nem kegyelemkettessel! Azt akarom, hogy ne miattam, hanem a saját tudása alapján kapja meg a diplomáját!

– Igen, uram! Bízd csak rám, uram! – hajbókoltam.

– Most menj! – engedett utamra a démonherceg.

Alig vártam, hogy az ajtón kívülre kerüljek.

Reszketeg sóhajjal dőltem neki a hideg kőfalnak, és legszívesebben belerúgtam volna az előtérben üldögélő, kajánul vigyorgó iskolatitkárba.

„Kacarássz csak, te nyomorult, hogy a tollas brigád csiklandozza meg a nyakadat angyalpengével! Majd meglátod, mekkorát durrant ez a három démonka a vizsgán!” – szedtem össze magam.

A dühös gondolat új, őrült ötletet szült. Elvégre Baal-Berith azt mondta, bármilyen módszert alkalmazhatok! Nos, rendben! A parancs az parancs, nem igaz?

Visszaloholtam a gyakorlati oktatóterembe, a legközelebbi helyre, ahol átjáró nyílt az emberek világába. Igaz, hogy ezt a kaput csupán vizsgák idejére lett volna szabad megnyitni, de nem érdekelt. Nem mertem megkockáztatni, hogy a város túlsó felén található publikus kaput használjam. Amióta visszatértem a pokolba, valahogy sokkal paranoiásabb lettem, eszem ágában sem volt elhagyni az intézmény biztonságos falait. Már csak azért sem, mert Balthasaar palotája alig két ugrásnyira emelkedett az akadémia épületétől.

Rövid bizonytalankodás után megtaláltam a teremből nyíló számos, kisebb-nagyobb ajtó közül azt, amelyik nekem kellett. A keretre pingált rúnák eleinte makacskodtak egy sort, és csak fel-felizzottak, de kitartó próbálkozásom meghozta gyümölcsét, az egyszerű, sötétbarna faajtó végre kinyílt.

Úgy tűnt, az időpontot jól választottam meg, mert balzsamos nyári meleggel teli éjszakában léptem ki az utcácskára. Két-háromemeletes épületek fürödtek az utcai lámpák fényében. Valamelyik nyitott ablakon át spanyol nyelvű rádióadás áradt a csillagszórta ég alatt. Sosem szerettem Madridot. Ennyi negédességtől felkavarodott a gyomrom, de nem nagyon volt más választásom, nekivágtam, hogy megfelelő alanyt keressek. Sajnos, a kényelmes ügyvédi munkával együtt az emberi testet is magam mögött kellett hagyni New Yorkban, de nem tesz semmit!