Borítószöveg

„Valami nagyon fontosat szeretne mondani, gondoltam. Lényegtelen dolgok miatt nem jött volna. De miért pont a múltba? Miért pont abba a múltba? Elképzeltem, hogy ha én egyszer utazhatnék kedvemre az idő és tér között, akkor nem a múltba, hanem a jövőbe akarnék betekintést nyerni. Ez is bizonyítja, hogy az emberek napról napra változnak, mert néhány év elteltével megváltoztattam az álláspontomat, és utazási célomnak mégis a múltat választottam. Az sem kizárt, hogy a jövőt már megelégeltem és beleuntam, semmi meglepetést nem hozhat, minden létező dolgot láttam, amit a való életben meg fogok tapasztalni. Vajon milyen érzés lehet úgy élni, hogy a sorsunk már papírra van vetve, és bármennyire is szeretnénk megváltoztatni, nem áll módunkban, tettem fel gondolatmenetem végén a nagy egzisztenciális kérdést.

– Tudni szeretnéd, hogy miért jöttem? – A fickó megelégelte, hogy némán figyeltük egymás tekintetét, és ideje lenne komolyra fordítani a szót.”

(Részlet)

Urbán László

Véletlenszerű lejátszás

2023

A könyv cselekményét inspiráló zeneszámok (l. Lejátszási lista) szerző általi – egyéni jellegű, szabad – fordítása nem minősül az eredeti dalszövegek tükörfordításnak.

A borítótervet Farkas Milán készítette a https://pxhere.com/th/photo/1048775 címen elérhető kép alapján.

© Urbán László, 2023

ISBN 978-615-01-6940-8 (epub)

Kiadó: Urbán László

Szerkesztő: Kecskés Tamás Hunor

Tipográfia és borítóterv: Farkas Milán

A nyomdai kivitelezést a Multiszolg Bt. végezte.

Felelős vezető: Kajtor Bálint ügyvezető igazgató

1. fejezet

Elviszlek egy utazásra

Egy négyemeletes, téglaépítésű lakóház harmadik emeletén, a negyvenkilenc négyzetméteres, kétszobás lakásomban töltöttem a szokásos estémet, a szokásos mindennapi munka után, szokásosan fáradtan, szokásosan az ágyamban. A nappal néhány perccel rövidebb volt az előzőhöz képest. Az utcában a közvilágítás, ugyancsak szokásához híven, nem működött. Mivel egész nap köd keringett a blokkok között, a környék lakói csak találgathattak, hogy továbbra is sötét tejben úszik-e az egész utca. Nem látszott odabentről a közeli vasútállomás sem, csak a tömény sötétség.

Nem különbözött egy átlagos estétől, a hólyagom is a megszokott pillanatban jelzett. Mindig akkor, amikor szívem szerint már nem mozdulnék, de mégis el kell vánszorognom a mellékhelyiségig, mert a kelleténél egy kevéssel több folyadék van bennem, és bármennyire is szeretném reggelig magamba tartani, tudom, nem fog menni. Nehezen kényszerítettem rá magam, hogy búcsút mondjak kényelmes és meleg nyughelyemnek, amely megannyiszor csalogatott olykor borongós, máskor derűs álmokra. Megkerestem papucsom mindkét darabját, mert noha lefekvés előtt még párban voltak, mielőtt hanyatt vágtam volna magamat, egy sikeres mozdulattal a szoba két ellentétes végébe rúgtam őket.

Akkoriban ez volt az esti rituálém. Lehet, hogy voltak az épületben sokkal tudatosabb szomszédaim is, akik nem keresgélték minden este a véletlenszerűen lerúgott lábbelijüket. Bizonyára vannak, akik képesek az első ilyen eset után levonni a tanulságokat, és vigyáznak a papucsok készenléti állapotára, de nem én.

Mikor már két lábon álltam, a mezítelen lábam és a hideg padló közé papucs került, elindultam az utamra. A hirtelen vakító fény világtalanná tesz egy rövid időre, ezért próbáltam elkerülni a hálószobában lógó, háromágú, kovácsoltvas csillár használatát. A telefonom pont annyi fényt árasztott, hogy ne legyen zavaró a szememnek.

Több év éppen elegendő idő ahhoz, hogy a mozdulatok tudtunk nélkül rögződjenek, és lehet, hogy nem lett volna szükségem semmilyen fáklyaként vezető eszközre. A szokás nagy úr, tartottam magamat az ismert módszerhez. A legtöbbünknek eszébe sem jut azon töprengeni, hogy vajon képes lenne-e behunyt szemmel végigmenni a lakásán, vagy esetleg vakon tudna-e reggelit készíteni. Bizonyára nekem is menne, gondoltam, de majd legközelebb próbálkozom, mert tovább tartott volna az átlagosnál eljutni a vécéig, és az idő természetesen pénz. Én is ember vagyok, szeretem elhitetni magammal, hogy fontos és produktív vagyok.

Az idő ismét lenullázta magát. Az utcáról ködmentes estéken sem szűrődött be túl sok fény, ezért sosem használtam éjjelre a redőnyt. A harmadik emeletre nem szoktak csak úgy bepillantani az éppen arra járó-kelő idősebb hölgyek, akiknek kivétel nélkül mindig megtetszik az ablakpárkányon vegetáló növény, amely elemzésre készteti őket, állapottól függetlenül.

Nagy meglepetésemre beharangozták a felvilágosodást, mintha csak akkor végeztek volna a közvilágítás karbantartásával, és a szoba minden tárgyának körvonala azonnal láthatóvá vált. Szokatlan volt, ettől függetlenül folytattam az elsődleges célom beteljesítését, és magam mögött hagytam a hálószobát.

A tárgyak körvonalain kívül megjelentek a lakás különböző részletei, még ha csak részben is. A szoba épp olyan átlagos volt, mint amilyennek egy kortárs nappalit leírnak, csak a neobarokk képkeretek és a kakukkos óra okoztak némi zavart az összképben. Ha valakinek nem volt szerencséje megcsodálni a falon lógó festményeket, akkor azon az estén sem látta volna a matyó mintás abroszt és a térkövezett teraszt a farostlemezeken. A berendezési tárgyak között egy televízió és egy kanapé, melyek szinte minden esetben részesei az enteriőrnek, nélkülük a helyiséget nem lehetne nappalinak nevezni. Az ablakkal szemközti sarokban előtűnt a lemezjátszóm is, rajta egy árván hagyott bakelitlemezzel. Már rég nem volt divatban a lemezjátszó. Én sem használtam, inkább csak díszletként szolgált.

Nem sok előny írható szegény, megboldogult lemezjátszó javára, amiért ismét közkedveltebb eszközzé válhatna. Gyorsan megszokható, hogy néhány kattintásra bármi elérhető, amihez épp kedvünk van. Ez a zenére is igaz, a streaming nem ér a lemez a végére, ott nagyobb a választék, jó esetben nem is serceg. Egyetlen hátulütője, hogy ha szabad kezet adunk az online lejátszónak, akkor meglepő stílusok és dallamok szólalhatnak meg egymás után. Ahhoz képest a lemezjátszó egy sokkal konzervatívabb konstrukció, amely nem tud lázadni, nem okoz meglepetéseket a szerzemények sorrendjében, hűen ragaszkodik a borítón található listához. Előnyei közzé sorolható, hogy sokkal kézzelfoghatóbbnak tűnik működés közben, amint egy körkörösen pörgő korong barázdáiból egy elliptikus gyémánttű kellemes hangokat varázsol elő. Az emberi hangszálakhoz nem lehet hozzáhasonlítani azt a varázslatot, mégis inkább a legkönnyebb, leginnovatívabb módszert alkalmazzuk, szólhat egész nap bármiféle ricsaj, csak ne kelljen a koordinálása érdekében egy mozdulatot se tennünk.

Minden egyes lépésem mellé egy kattanó hang párosult. Lehet, mégsem volt annyira modern a lakásom, mint gondoltam. A német kakukkos óra a neobarokk képkeretekkel együtt nem engedi, hogy modern legyen, én mégis annak tartottam.

Mondhatni, vánszorogtam, de a nap azon időszakában semmi okom nem volt a sietségre. Ahonnan el tudtam késni, onnan már elkéstem, nem volt indokolt, hogy szúrjon az oldalam a nagy rohanásban.

Mikor legutoljára a telefonomon láttam az időt, dupla nullával kezdődött. Az nem jó, de nem is rossz. A többi nem volt lényeges, még akkor sem, ha csak néhány másodperc választott el a következő nullázástól. Az volt a cél, hogy amint végzek a vizeléssel, komótosan visszavánszorogjak a kis fészkembe, és békében nyugodjak a másnapi ébresztőig.

Sokan elkövetik azt a hibát, hogy az általuk legkedvesebb nótát állítják be ébresztőnek a kellemesebben induló reggel érdekében. Nagy hiba, én is ezt csináltam. Több, nagyszerű előadó is emiatt fejezte be nálam a pályafutását, mert azon kaptam magam egyik reggel, hogy gyűlölettel fűszerezett ördögi alkotásnak tekintettem legjobb számaikat.

Szinte hihetetlen, hogyan működünk mi, emberek. Ha egy számunkra kedves dolgot, a példánál maradva a saját három percétől elkülönített refrént is képesek vagyunk átértékelni, akkor hogyan lehetséges, hogy addig bármiféle szeretet volt a hallgató irányából? De lehet, a szeretet szó kissé erős. Nem biztos, hogy mindenki képes néhány hangot, dalszöveget szeretni. Kétségeim vannak afelől is, hogy a hang szeretne bennünket, és érzéseket táplálna. Mikor egész nap nem látott minket, akkor nem rohan felénk lihegve, csóváló farokkal, mikor este hat óra után meghallja a kulcsok csörgését a bejárati ajtónál, érezve, hogy az biztosan a gazdája lesz, és nem a szomszéd próbálkozik a bejutással, hogy hátha valamilyen véletlen folytán az ő kulcsa is passzol a mi zárunkba.

A lépések és a kattanások száma egyre nőtt. Egyre közeledtem a célállomáshoz.

A kezemben tartott telefont a virgácsaim felé irányítottam, ami egy ismeretlen terepen teljesen érthetőnek tűnt volna. Mindig tudtam, hogy az útszakaszt milyen állapotban hagytam a legutóbbi alkalomkor, mikor arra jártam. Egyedül éltem, nem volt velem sem egy kis csemete, sem négylábú, azaz nem sok esély volt rá, hogy a talpam alá keveredik valami elhagyott kis apróság. A velem szembe jövő akadályokkal nem is foglalkoztam. Kevesebb esélyt adtam annak, hogy egy fal felépítette magát a benntartózkodásom alatt, hogy az ajtó néhány méterrel odébb költözött, vagy annak, hogy egy árnyalak jelenik meg előttem, akivel véletlenül összetűzésbe kerülhetek.

Hosszú út állt mögöttem, de még annál is hosszabb előttem. Már elhagytam a nappalit. A lakás tervezője gondolhatott volna az olyan apróságokra is, hogy az illemhelység ne a lakás legtávolabbi pontjában legyen. Terveztem, hogy kicsit átalakítom az elrendezést, de erre sosem került sor. Szerintem felújítás után sem éreztem volna otthonosabbnak, ezért nem is bánom.

A „lehető legkevesebb mesterséges fényt kell használni”-stratégia csak az illemhelység ajtójáig működött. Telefonra már nem volt szükségem, elfordítottam a megkönnyebbülést akadályozó utolsó kilincset, kitapogattam a kapcsolót, melyet vaktában is képes voltam megtalálni, egy laza, gyengéd kis mozdulattal megböktem a kapcsolót, és fénybe borítottam a hat négyzetméteres helyiséget.

Az érzés felért egy teltházas színpadi fellépéssel, mintha egyszerre vagy tíz reflektor irányult volna a rám. Legalábbis ilyen vakítónak képzelem el a szereplést. Minden bizonnyal idővel megszokottá válhat ez a fényűzés, kivéve, ha az esti vécézésről van szó.

Átemeltem a jobb lábamat a küszöbön, beléptem a kis helyiségbe, jobbra fordultam, és az elsődleges dolgomat felcseréltem egy sokkal fontosabbra. Rászegeztem a tekintetemet a velem szemben lévő tükörre, megfogtam mind a két kezemmel a tükör alatti mosdókagylót, majd néhány másodpercig csak némán bámultam az előttem álló alakot. Feltételezem, mindenkiben megvan az az inger, hogy amint meglát egy tükröt, késztetést érez, hogy azon nyomban szemügyre vegye a pontos képet mutató felületen megjelenő alak esztétikai előnyeit és hátrányait. Én nem így tettem, majd mikor úgy éreztem, elég volt a látványból.

Az éjszaka pont olyan, mint a reggel. Az ember fáradt, legalábbis elhiteti magával, hogy nagyon nehéz talpon maradnia, és sokkal kényelmesebb lenne, ha leülhetne és megpihenhetne egy röpke kis időre. Úgy éreztem, hogy az lenne a legbiztosabb megoldás, ha nem kellene félnem attól, hogy a dolgom közepette eldőlök vagy összeesem, ezért a könnyebb utat választottam, helyet foglaltam az angol trónszéken.

A „hosszú” séta jó hatással volt a vérkeringésemre. Kisebb késéssel ugyan, de gondolataim is szaporábbak lettek, és már nem csak üresen néztem magam elé, mint korábban a mosdókagylón támaszkodva. Elkezdtek piszkálni azok a gondolatok, hogy vajon mi fog velem történni néhány óra múlva, mikor felébredek. Az elmúlt napok tapasztalataiból kiindulva arra jutottam, hogy a következő is csak egy szokásos nap lesz, de legalább hétvége. Kevés esélyt láttam arra, hogy valami különleges történjen velem, és arra még kevesebbet, hogy mikor felébredek, kezdetét veszi életem egy új, egy szebb időszaka. De erre nem is tudtam volna igazán felkészülni, elengedtem a gondolatot.

Aztán az az érzésem támadt, hogy jobb lenne egyszerűen nem foglalkozni a másnappal. Általában túl sokat gondolkodom a jövőn, a múlton talán mégtöbbet. Feltehetném a nagy kérdést, mi értelme a nem aktuális dolgokkal foglalkozni? Természetesen nem a stressz az egyetlen tényező, amitől embernek nevezhetjük magunkat, de szerintem az állandó stressz érzése különbözteti meg a humánokat az állatoktól.

Gyakran eszembe jut, hogy milyen jó is lenne állatnak lenni, vagy az, hogy lehetnék-e háziállat egy másik életben. Pontosan arről van szó, hogy ők nem törődnek lényegtelen dolgokkal, nem komplikálják feleslegesen az életüket. Nem törik magukat azon, hogy vajon meglátogatja-e őket valaki az este folyamán, vagy hogy a főnökük ezúttal milyen okot talál arra, hogy kiélhesse az otthon felhalmozott agressziójának hullámait. Ők csak pusztán örülnek annak, hogy ételt kapnak, hogy vendég érkezik, a főnököt pedig, ha nincs más kiút, megeszik, és a stressznek esélye sincs megjelenni.

Lehajtott fejjel, kavargó gondolatokkal ültem tovább, és egyetlen vágyam az volt, hogy érjek vissza a szobámba, azon belül is a kissé kemény, de mégis kényelmes matracomra, ahol senki sem bánthat, és ahol egy kis békére, nyugalomra lelhetek. Már olyannyira messze jártam elmém sikátoraiban, hogy azt sem bántam volna, ha másnap fel sem ébrednék.

Még egy előnye az állati létnek, hogy ők nem gondolkodnak ilyen őrültségeken. Nem kizárt az sem, hogy ők is pontosan így éreznek az esti ürítés közben, csak mi azt nem érezzük át, és nem hisszük, hogy valóban megtörténhet. Elvégre is, miben különbözünk tőlük? Szeretjük a legfontosabb, legkifinomultabb lénynek tartani magunkat. Megnézném, hogy a mai modern ember, tehát a televízió és kanapé sapiens néhány évezreddel ezelőtt mennyire boldogulna a vasárnapi ebédkészítéssel. Sikerült átvészelnünk a régi időket is, hiszen itt vagyunk, de a mai modern egyénről van szó, egy olyan világban, ahol bárki lehet bármi: az egyik napról a másikra lehetsz festő, zenész vagy akár író is, és nem az őshüllőkkel kell megverekedned az éppen arra bóklászó, mozgó ételért.

Gondolatbeli kalandozásom után az életkedvem kellőképpen megcsappant ahhoz, hogy lezárjam azt a szép, vélhetően ködös estét. Szépen, lassan, öregesen, ügyelve arra, hogy a mozgásom tükrözze az aktuális lelki világomat, mintha csak valaki figyelne, és azért szeretnék hiteles maradni önmagamhoz, felkeltem felmelegített helyemről, lehúztam azt, amit le kellett.

Ismét szemben voltam saját magammal, de csak a mosdókagyló lefolyóját bámultam, amint a kezemről csordogált le a lassan engedett víz kis patakokban.

– Nézzél rám! – utasított egy kissé érdes, felnőtt férfi hangja. Nem lepődtem meg különösképpen, gondoltam, hogy csupán az elmém űz velem csúfos tréfát, mely nem több, mint a fáradtság és kialvatlanság negatív hatása.

Kézmosás után, elkerülve a tükör tekintetét, a mellettem lógó törölköző után nyúltam. Ugyan észrevehettem volna, hogy valami szokatlan történik előttem, de rendkívül közönyösen viselkedtem. A tükörbe nézést ugyan lehet késleltetni, de rettentő nehéz kibírni, hogy a másodperc töredékére ne pillantsunk bele. Nehéz eldönteni, hogy szándékosan vagy véletlenül, de mégis felemeltem a tekintetem, és egy ismeretlen alak bámult vissza rezzenéstelen arckifejezéssel.

Még mindig abban a tudatban voltam, hogy továbbra is az elmém szórakozik velem. Ökölbe szorított kezeim oldalával kétszer is megdörzsöltem mindkét szememet, hátha az megoldja a pillanatnyinak gondolt szemkáprázást. Szemeim kitisztítása után jobban szemügyre vettem a tükörben lévő figurát, és bármennyire is próbáltam az aktuális kinézetemhez hasonlítani, nem jártam sok sikerrel.

Tulajdonképpen már az is gyanús volt, hogy a tükörképem fel volt öltözve, mikor én nem, az aszinkronikus mozgásunk pedig tovább fokozta a bizarrságot. Hirtelen rengeteg kérdés merült fel bennem, ebből adódóan rengeteg válaszra volt szükségem. Kezdetben csupán egy is elég lett volna, hogy ne legyek annyira telhetetlen az első adódó alkalommal.

Ugyan megfordult a fejemben, hogy az előbb elhangzott parancs az újonnan érkezett vendég szájából érkezett, akkor rendkívül irracionálisnak tűnt a helyzet, mivel a tükörképnek, mint ahogy a neve is sugallja, tükörképet kellene mutatnia, és nem egy ránézésre késő középkorú férfit.

Mivel a vendég udvariatlanul, köszönés nélkül jelezte ottlétét, azon töprengtem, hogy vajon mégis mit mondhatnék neki. Ha fogyasztottam volna alkoholt vagy bármiféle tudatmódosító szert, akkor a helyzet bizonyára kevésbé lett volna szokatlan, és még az is valószínű, hogy egyből szóba elegyedünk egymással, hiába van szó egy tükörképről.

Gyorsan átgondoltam és kiszámoltam, hogy vajon mennyi a lehetősége annak, hogy mindaz valójában megtörténjen. A kalkulációból nyilvánvalóvá vált, hogy aznapra annyi elég is volt, elteszem magamat másnapra. Egy utolsó pillantás erejéig szemügyre vettem a sötétkék-fehér vízszintes sávos ruházatú fickót. Ha a felsőjén levő stráfok vékonyabbak, viselője akár matróz is lehetett volna.

Tekintetünk találkozott. A tükörkép annyira nem is, de én sokkal zaklatottabb állapotba kerültem, mint amilyenben addig voltam, mert miközben farkasszemet néztünk, elkezdtem elemezni az idegen arcvonásait és megkülönböztető jegyeit. Első ránézésre egy átlagos matróztípus volt, mint aki egy fél órája kötött ki Marseille kikötőjében, majd olyannyira sietett másodállásába, hogy a sipkáját a hajón felejtette.

A lehetőségek, melyek akkor eszembe jutottak, képtelenségnek tűntek, ezért elkezdtem összeszedni a létező összes bátorságomat, még akkor is, ha pszichiátriai esetnek tűnhettem egy külsős szemszögéből. Beláttam, ha válaszokat szeretnék, akkor bizony kénytelen leszek elcseverészni a férfival.

Ajkaim kerekedtek, készültem az első hang kibocsájtására. Sikerült is, de azon az egy hangon túl nem hagyta el több a torkomat, csupán a szám marad tátva, mint aki életében először pillantotta meg a sarki fényt. Minél többet figyeltem, elemeztem a matróz kinézetű férfit, aki szinte szemrebbenés nélkül figyelt engem, annál inkább úgy éreztem, ismerem őt. Legalábbis kevésbé tűnt ismeretlennek, mint korábban, és valami biztonságot véltem felfedezni a tekintetében. Ha valóban előttem van, akkor bizonyára nem rossz szándékból teszi azt.

Az első hang után szükségem volt némi pihenőre és gondolkodási időre. A pillanat hevében „mi lehet a legrosszabb”-alapon megszólítottam a matrózt.

– Ismerlek? – kérdeztem, kissé megszeppenve, mégis rendkívüli komolysággal. Szóbeli választ reméltem, sajnálatos módon azt nem kaptam, helyette csak egyetlen kis mosollyal válaszolt a fickó. A mosoly egy olyan gesztus, amely gyakran képes sokkal többet mondani, mint tucatnyi szó egy többszörösen összetett mondatban.

A szótlan, mégis sokatmondó válasz után úgy éreztem, ebből nehezen lehet majd párbeszédet kicsikarni, és nem fogok megtudni semmit az idegenről, hacsak nem leszek rámenősebb. A férfi arcvonásain még mindig látszottak az előző mosoly maradványai.

– Miért jöttél? – Az idő ellenem dolgozott, szerettem volna békésen kipihenni magamat, másnap friss és örömteli állapotban indítani a napot, ezért erőltettem a beszélgetés folytatását, már nem az alvás volt a fő célom.

– Az előző kérdésedre nem akartam válaszolni – mondta –, mert reméltem, saját erődből is kitalálod. De erre idővel majd kapsz magyarázatot.

Saját erőmből kellene rájönnöm? Ez eltarthat egy darabig, gondoltam. Miközben farkasszemet néztünk, észrevettem, hogy a tükörképpel azonos szeplőnk van az arcunk bal felén, a mosolygödrünk felett. A kék szem lehet színtiszta véletlen is. Rajtunk kívül az emberiségnek legalább hét és fél százaléka szintén a jelenség áldozata. Ezáltal mi hidegnek tűnünk a nem kék szeműekkel szemben, ami lehet egyszerű sztereotípia is.

A fickó hajszíne őszesbarna színű volt. Már jelentkezett nála az öregedés első jele, melyet a szeme alatti táskák követtek, homlokán halvány ráncokkal kiegészítve.

A hasonlóságok elemzését egy hatalmas lélegzetvétel követte, amely tágra nyílt szemekkel párosult. A fickónak igaza volt, a végére tényleg sikerült saját erőmből is kifundálni, hogy kit is rejt valójában a tükör. A rejtély megoldási időintervalluma bizonyára nem minősült világcsúcsnak, és nem kellett senkit sem hívni az eredmény lejegyzéséhez.

Habozásra nem volt idő, még a gondolataimat se szedtem teljesen össze, és mielőtt összeraktam volna egy teljes mondatot, megszólaltam.

– Te? Vagyis én? Ez hogyan lehet? – kérdeztem akadozva.

– Ezek szerint megismertél – mondta a legtermészetesebb nyugalmában az idősebbb változatom, mintha egy mindennapos esemény lenne, hogy az éjjel közepén egy tükörből a néhány évvel későbbi önmagam mosolygó tekintete figyel.

Udvariasság hiányában a bemutatkozás és az üdvözlés elmaradt, bár nem is létfontosságú, összeállt a mozaik. Elvégre is, hogyan tudtam volna köszönni saját magamnak? Ez mind nagyszerű, hogy beugrott szerény személyéhez, hiszen ki is lehet saját magánál fontosabb? Egy ilyen kaliberű látogatás valószínűleg nem csak kedvtelés céljából történik, hanem valami ok is lapul a háttérben, gondoltam. Első lehetőségnek az tűnt, hogy húsz év múlva a technológia olyan radikális fejlesztéseket eredményez, hogy addigra az időutazásra is képesek leszünk. De ha így van, az időparadoxon nem okozhat fennakadást, hogy a megváltozott múlt által a jövő nem jöhet létre? Ha a fickó pillanatokon belül eltűnt volna, amint valami lényeges információt közöl velem, akkor valószínűleg lett volna még mit csiszolni a technológián, és Hawking is tévedett. De nem tűnt el, sőt úgy tűnt, egy darabig nem szándékozik távozni.

Nem mondhatni, hogy nagy rajongója lennék a tudománynak, a sci-fi és fantasy irányzatú alkotásokat csak felületesen ismerem, Vonnegutot leszámítva, ezért nem is foglalkoztatott, hogy hány idősík létezik egyszerre. Abban a pillanatban ez lett volna a legutolsó kérdésem. Jobban érdekelt az a kérdés, hogy vajon miért kerestem meg magam a jövőből.

Valami nagyon fontosat szeretne mondani, gondoltam. Lényegtelen dolgok miatt nem jött volna. De miért pont a múltba? Miért pont abba a múltba? Elképzeltem, hogy ha én egyszer utazhatnék kedvemre az idő és tér között, akkor nem a múltba, hanem a jövőbe akarnék betekintést nyerni. Ez is bizonyítja, hogy az emberek napról napra változnak, mert néhány év elteltével megváltoztattam az álláspontomat, és utazási célomnak mégis a múltat választottam. Az sem kizárt, hogy a jövőt már megelégeltem és beleuntam, semmi meglepetést nem hozhat, minden létező dolgot láttam, amit a való életben meg fogok tapasztalni. Vajon milyen érzés lehet úgy élni, hogy a sorsunk már papírra van vetve, és bármennyire is szeretnénk megváltoztatni, nem áll módunkban, tettem fel gondolatmenetem végén a nagy egzisztenciális kérdést.

– Tudni szeretnéd, hogy miért jöttem? – A fickó megelégelte, hogy némán figyeltük egymás tekintetét, és ideje lenne komolyra fordítani a szót.

– Erre várok attól a pillanattól kezdve, hogy rájöttem, ki vagy – válaszoltam, és a körülményekhez képest hatalmas nyugalommal vártam a fejleményeket.

– Valóban nem volt egyszerű, még mindig kapok levegőt, és olyan szerencsésnek mondhatom magamat, hogy téged most láthatlak. Szabadon megtehetek bármit, amit csak szeretnék, és ezért úgy döntöttem, hogy felajánlok neked egy távoli helyre való utazást, amennyiben szeretnéd, és amelyet nem kötelező elfogadnod. – A fickó hosszú hallgatásokat követve rendkívül beszédes lett, levetkőzte gátlásait, és elkezdte ismertetni utazásának okait.

Ha nyelvészeti szempontok alapján vizsgáltam volna a szavait, akkor nem igazán értettem volna, mit is akar. A félrebeszélés nem volt igazán ínyemre, ezért rátértem a rejtélyes lényegre.

– Tehát megmutatod nekem a távoli jelent, a te életedet?

– Ezek után már csak az a kérdés, hogy vajon szeretnéd-e.

– Utazunk, nézelődünk, még az eget is megérinthetjük közben. De ezt miért teszed? Nem lehet, hogy nem vagyok felkészülve arra, amit látni fogok?

Több kérdés is felmerülhetett volna a bennem, de azok még várattak magukra. Vajon miért bízzak benne? Megbízhatok benne egyáltalán? Miért mesélne bármit is, ami kihatással lehet a jövőt illetően? A legfontosabb kérdés pedig az, hogy miért szeretném mindezt?

Egy könyv olvasása sem úgy történik, hogy csak azokból a fejezetekből olvasunk el néhány oldalt, amelyeket az egyik ismerősünk ajánlott, mert szerinte azok a lényegesek és számára fontosak. Annak tartalmát néhány oldalban is el lehet mondani, de akkor a befogadó csupán a tömör lényeget kapja, az olvasás folyamata, maga az élmény és a szórakozás elvész. Bizonyos helyzetekben, mint amikor az érettségi előtt kell mindent rövid időn belül megtanulni, hiába volt rá több évünk, akkor megelégszünk azzal is, ha a szemernyi tudásunkra megkapjuk az elégséges értékelést, nem törődünk az olvasás által nyújtott élvezetekkel. Egy élettörténetet, mely ráadásul a sajátunk, azt nem túl előnyös sebtében átlapozni, mert akkor mi izgalmas marad az életünkben?

A kíváncsiság a tudásvágynak olyan formája, ami az emberiség fejlődését segítette előre vinni az elmúlt évezredek során. Rendkívül hasznos tulajdonságnak mondható, de megvannak a hátulütői is. Egy ilyesfajta kirándulás könnyen rossz élménnyé is alakulhat, bezzeg, ha ez a fránya komponens hiányozna belőlünk, akkor eszünkbe sem jutna élni az effajta lehetőségekkel.

Sokat vacilláltam, a tudásvágyam az eget rengette, tudni akartam, hogy vajon sikerül-e elérnem a kitűzött céljaimat, olyan emberré válok-e, akire a szüleim és saját magam is büszke lehetek, és nem félek-e a következményektől. A kezdeti kókadtság utolsó halvány jele is eltűnt az arcomról, és ezeket a nyomokat felülírta az izgatottság és türelmetlenség együttese.

– Nem kell aggódnod, mivel a tinta már száraz, nem tudsz semmit se tenni, ami megváltoztatná a jövőt – próbált nyugtatni, bár felesleges volt. Vakon megbíztam saját magamban, és az a tudat, hogy ennyi évesen is még továbbra is egyben leszek, elégedettséggel töltött el. Első ránézésre jól megy a sorom, úgy éreztem, legalábbis nem rosszul, ezért is érdekelt, bár titkon reméltem, nem matróz lesz belőlem, mert akkora váltást nem igazán tudtam elképzelni az életemben.

– Mikor lesz az indulás? Milyen lesz a visszatérés? Miként működik ez az egész dolog. – Sikerült hát meggyőznöm magamat, siettettem az utazást, és csak úgy jöttek elő belőlem a kérdések. Hogy miért fogadtam el a lehetőséget, pontosan nem tudom. Talán a kaland- és a tudásvágy, talán a kíváncsiság vezérelt, de lehet valami más. Lehet csak látni akartam, hogy megéri minden nap kivárnom a holnapot.

– Először, mikor nem lesz semmi, csak egy lassan fénylő álom, és a félelmed az elmédben rejtőzik, akkor majd meghallod a zenét, lehunyod a szemed, és érezni fogod a ritmust.

Ami a választ illeti, rendkívül különleges és enigmatikus volt. A szavak nem voltak szokványosak, együttesen úgy hangzottak, mint amelyeket egy átlagos ember sosem mondana ki abban a sorrendben. Belegondoltam, hogy a nagyszülők és az unokák között is mekkora eltérés tapasztalható a szóhasználat terén, a beszédbeli különbségeknek nem lenne szabad természetellenesnek tűnniük.

Legalább kiderült számomra, hogy álom formájában kerül sor a kirándulásra. Beértem ennyivel, nem vettem a fáradtságot, hogy konkretizáljam a terveket. Mindössze szerettem volna minél előbb elkezdeni, ami csak egyetlen módon tűnt lehetségesnek: ha minél előbb elalszom.

Micsoda érzés lesz majd, ha visszaérek az addigra kihűlt ágyamba, behunyom szememet, és elkezdődik a kaland, gondoltam. Sejtésem sem volt, mit vártam az elkövetkezendő néhány órától, nem tudtam, hogy megkönnyebbülést vagy könnyeket eredményez-e a jövőbe tett utazás, mindössze annyit tudtam, hogy szeretném, és azt, hogy pont akkor szeretném.

A fáradtság is nagy úr, ismét megtöröltem a szemeimet, és a legnagyobb bámulatomra a tükörben az aktuális önmagammal álltam szemben, felemelt karokkal és széttárt kezekkel. Általában az tűnik normálisnak, ha nem idegenek figyelnek a tükörből, de mégis dühített saját látványom, hogy minden visszatért a korábbi állapotba, és az a kis csoda is eltűnt, amelynek részese voltam. Csak reménykedhettem abban, hogy az ajánlat továbbra is érvényben van, ha már a vendég minden szó nélkül szedte a sátorfáját, és szélsebesen eltűnt. Végeredményben elmondott minden lényeges instrukciót, nem volt oka maradásra. Ha pedig igaz, amit mondott, akkor az egész éjjelt úgyis együtt fogjuk tölteni, gondoltam.

Ahogy aktuális önmagamat figyeltem a tükörben, kétséggel kezeltem a fickó szavait. A kezdeti fellángolás ellenére meginogni látszott a bizalmam, és lassan abba az irányba terelődtek a gondolataim, hogy a korábban megtörtént események nem is voltak valósak. Elvégre, mindenki szokott ábrándozni, és előfordulhat az is, hogy a szemünk elé táruló vízió a csupán a képzelet szüleménye.

A lelkesedés mérséklődése után az idő nem sürgetett tovább. Kezemben sötétkék fogkefém, minden ismét megszokottá vált. Nem sajnáltam a fogkrémet, legyen valami élvezetes is az estémben. Teljesen ellepte a fogkefe sörtéit, majd olyan közömbösen a számba helyeztem, mint aki utoljára mos fogat az életében, és mint akit nem érdekel, lesz-e rá több alkalma.

Nagyot köptem a mosdókagylóba, majd ismét visszapillantottam a tükörbe. A legkisebb változást sem tapasztaltam, minden a régi. Kiöblítettem a számat, majd megfogtam a legközelebbi kék törölközőt, felitattam borostás bajszomról az éppen lecseppenni készülő vízcseppeket, majd megtöröltem kezeimet. Hanyagságból a nedves törölközőt hozzávágtam a távhővezetéknek, majd még lágyabb mozdulattal böktem meg a kapcsolót, mint mikor beléptem a helységbe.

Elindultam a lakás hozzám eső legtávolabbi pontjába, mindenféle segédeszköz nélkül, ezennel élesben is kipróbáltam az iménti elméletemet, nem siettem sehová. Még a kezemet sem tettem magam elé, hogy az esetleges ütközéseket elkerülhessem. Nagyon gyorsan új szintre emelkedtek az érzékeim, nemhogy a telefonom fényét nem használtam, de behunyt szemmel, ösztöneimre hagyatkozva közlekedtem. Nem is gondolkodtam rajta, hogy ne sikerülne, vagy hogy nem érezném magabiztosnak magamat, vakmerően haladtam végig nappalin, amit a hálószoba követett.

Ha nyitott szemmel közlekedtem volna, akkor sem láthattam volna sokkal többet. A közvilágítás amilyen gyorsan fénybe borította az utcát, azzal a sebességgel ismét sötétségre. A festmények és a fal közti határok a fény megszűnésével elmosódtak, egy egységesnek tűnő hatalmas felületként folytatták tovább az éjszakát.

Pont, mint mikor az ellenkező irányba haladtam, akkor is minden egyes lépésemhez egy kattanás párosult, de mégis úgy éreztem, mintha vontatottabb lenne a mozgásom.

Mindenféle nehézség nélkül behunyt szemmel is eltaláltam a hálószoba ajtajáig, azt követően bátran folytathattam volna a hátralévő néhány lépést is, de megálltam az ajtófélfánál. Vettem egy mély levegőt, majd útnak eredtem, immáron nyitott szemmel, mint aki szeretné ismét érzékelni a falak közti bezártságot, melyet az elmúlt lépések során nem láttam, nem érzékeltem.

Óvatosan levettem lábbelimet, gondosan figyeltem arra, hogy ha netán még egyszer szükségem lenne rájuk az éjszaka folyamán, akkor ne okozzon semmiféle nehézséget a felvételük, ne kelljen nyomozósdit játszanom a kitapogatásuk során. Azzal máris megtörtem a mindennapi rutinomat.

Megpróbáltam kényelembe helyezni magamat. Lelkesedésem nemhogy megcsappant, a maradék is nyomtalanul eltűnt. Az izgatottságot felváltotta a teljes melankólia, s tudtam, hogy a korábbi esemény a legkisebb mértékben sem volt valós, bármennyire is szerettem volna. Villámcsapásként jutott eszembe, hogy a nyár jött és már el is múlt, nem maradhat örökké az ártatlan időjárás. Aznap volt szeptember első napja, és erről a hónapról semmi szép, semmi szerethető jelző sem jutott az eszembe. Hangulatomat tovább rontotta a visszatérő eső zuhogása. Hiába nem voltam a szabad ég alatt, mégis úgy éreztem, teljesen átázom. Az ébresztőtől annyit kértem, csak szeptember végén ébresszen fel.

Ismételten belegondoltam, milyen érzés lenne, ha a tükör előtt megtörtént esemény igaz lenne, az utazás hamarosan ténylegesen kezdetét venné, mikor behunyom a szememet és álomba szenderülök. Sajnos ritkán álmodom, vagyis ritkán emlékszem rájuk, azok is gyakran rémálmok, így kevés esélyt láttam a beteljesedésre.

Csupán két opció volt: vagy igen, vagy nem. Köztes megoldás nem volt, nem is kellett sokat rágódnom. Veszíteni sem volt mit. Egy nem túl vidám gondolattal zártam le az estét, miszerint mindegy, mi történik, abban a pillanatban nem érdekelt. Annak örültem volna igazán, ha még szeptember végén sem ébredtem volna fel. Csak néhány óra volt hátra, hogy ismét elkezdődhessen egy újabb átlagos nap, de legalább munka nélkül, melyet egy újabb átlagos este fog következni, majd a megszokott ágyamban pihenem ki fáradalmait, megint egyedül.

2. fejezet

Egy kicsit ebből, egy kicsit abból

A másnap reggelre nem lehetett azt mondani, hogy átlagos. Ébredéskor jobb esetben a saját ágyunkban ébredünk, legalábbis azon a helyen, ahol lehajtottuk a fejünket. Ha tintás állapotban tértem volna nyugovóra, az elfogadható magyarázat lett volna az alkonyatra.

Kényelmes és meleg ágyamat hátrahagyva, merev testtartásban, némán álltam egy kivilágítatlan utca aszfaltján. Néhány lélegzetvételre szükségem volt, hogy feldolgozzam az új és szokatlan helyzetet, de hiába próbáltam összerakni emlékeim és gondolataim foszlányait, semmilyen racionális válasszal nem tudtam megmagyarázni a kialakult szituációt, melybe belecsöppentem.

Utolsó emlékeimet felidézve eszembe jutott egy korábbi beszélgetés a távoli, tükör mögött rejtőzködő ismerőssel. Nem vetettem el teljesen azt a gondolatot sem, hogy a fickó szavatartó típus, és kezdetét vette az ígért utazás. De nekem racionális válaszra volt szükségem, ami ettől a lehetséges opciótól fényévekre volt.