Surányi András

Egy emlékirat könyve

Beszélgetés az Ismeretlennel

Surányi András: Egy emlékirat könyve

© Surányi András, 2025

ISBN 978-615-6402-50-9

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Grozdits Károly

A szöveget gondozta Pálfi Anna

Ismert, unott, meggyötört, szürke utca.

A lomtalanításnak nevezett barbár múltfelszámolás.

Roncsolt tárgyakban a temetetlen idő, a méltóságától megfosztott múlt, brutális síremlék.

Járkálok ebben az imádott, de szürkeségébe ellenséges indulatokat rejtő városban.

Ebben az ismerős otthontalanságban.

Ácsorgó lomizók, kibelezett mosógépre, kiégett televízióra, törött fotelre ültetett családtagok az őrzők. Egy-két turkáló kincsvadász.

Egy kockás füzet a sáros földön

Felgyűrt szélű, sárgult oldalakkal. Szamárfülekkel.

Véletlenszerűen próbál a sok érdektelen papírhulladék alól kimászni. Önmagától talán túlzottan szemérmes ahhoz, hogy az évtizedek pókháló-tehetetlenségét szétszaggassa.

Üzenet – vagy csak annak vélem. Szeretném értelmezni a véletlent.

Összefűzött papírlapok, szürke, foltos fedőlap. Fázósan, dideregve.

Még nem tudom, mi van a füzetben.

Talán csak sejtem. A fedőlapról egy nagy A betű fenyeget.

Érzem a halántékomban doboló érben, a megfeszülő testemben, a megbénult másodpercekben.

Agyam mérlegeli a távolságot, meddig és miként védhetem magam – ha van erőm hozzá – a rám szakadó fájdalomdokumentációtól.

Feltételezett párbeszéd – fiktív időben, fiktív szereplőkkel.

Vagy tétova perbeszéd a jóvátehetetlen elmúlással.

Van helyem időben, térben, a vélt és valós történelmemben?

Ez a kérdés az én történetem.

Jelent múltra cserélni, a megélhető helyett a megtörténtbe menekülni. Gyakorta elveszítve a határokat.

A lélek pornográfiája, a magány meztelen reszketése a semmi ágán…

Az alkonyba forduló utcán mások is kotorásznak a lomtalanítás kiszórt tárgyai között. Székek, párnák, kibelezett frizsiderek, szakad ruhák, lakásfelújítások törmeléke, könyvek, hímzések, papírok…

Fürkészve a kotorászókat, lehajolok. Kihúzom a füzetet a lomok közül.

Eltartom magamtól, ha kibukik valami bogár a lapok közül, messzire tudjam hajítani.

Apró kockás, szürkés fedél felhajló szamárfüllel.

A. – emlékirat

Megtörik a mozdulat. Nem akarok a saját fantomjaimmal viaskodni.

Nem és nem.

A saját életemet szeretném élni (sic!), bármilyen képtelenség is azt gondolnom, kiszakadhatok a múltam fogságából.

Elbizonytalanodom.

Múlt évezredek és mindennapok köldökzsinórja.

Rám égett stigma, láthatatlan számsor fekvő nyolcassal, az idők végezetéig.

A. betű.

Annyi mást jelenthetne, oly sok minden lehet. Lehetne.

Akár a kezdet is, de ott van az a pont mögötte. Drasztikus és kegyetlen lezárás.

Valami, ami megszakítja a lehetséges folytatást.

Csak ezt látom. Ezt a megtört történést.

A végzetet.

Nézem a betűk sorából rám kényszerített szót.

Egy arcot szeretnék mögé képzelni. Egy hangot.

Egy embert.

Olvasva a mondatokat, emlékek vagy emléknek vélt élmények tolakodnak agyamba.

Beszélek a szöveghez, keresgélem írójának ismeretlen arcát, ahogy egymásra úszik számtalan arc, szembogár, tekintet.

Nem tudom szétválasztani, melyik kié.

Talán nem is kell, nem is szabad.

A fájdalom szépelgő esztétizálásától hányingerem támad. Gyakorta magamtól is, amikor tetten érem.

Eltanult és elvártnak hitt szerepjáték, amely néha fojtogató maszkként feszül az arcomra.

Durván azt is mondhatnám, hogy „zombisítom” a mártírok fájdalmát saját életben maradásom igazolására, helyem kikövetelésére abban a világban, amely elfogad, vagy legalább megtűr.

Múltammal és jelenemmel.

Előttem az emlékirat.

Tetszhalott. Tétován lapozgatom – nehezen körülírható indulattal tűri. Kiszolgáltatva a túlélőnek.

A múlt is védtelen, döbbenek rá magam elé meredve.

Szeretném a gyengülő, maguk elé tartott védekező karokat öleléssé formálni, azt mondani, ha hallja valaki is, hogy bennem, bennünk tovább élnek azok, akik már nincsenek.

A túlélő vigasza.

Az emlékezet nem engedi a múltvesztést, a temetetlen arcokra száradt könnyek a mi szemünkben csillognak.

Talán ez maga az élet. Ez maga az örökség.

Ne haragudj rám TE, az emlékeknek ismeretlen arcú írója.

Játszhatjuk azt, talán könnyebb is nekem, hogy sok arc-mozaikból csak elképzellek.

Például barna, puha hullámokkal a homlokodban, szemüvegesen, behúzott vállal.

Vagy kicsit kövérkés kancsinak, kinőtt gatyában, kinyúlt pulóverben.

Esetleg vékony srác, magas, szőkés hajú, szürke szemmel.

Felismernélek-e, ha szembejönnél velem?

Egyáltalán, mit látok bele az arcok ráncaiba, mitől ismerős egy tekintet, és mikor érzem azt, hogy bánt a rám szegeződő szempár?

Mindegy is.

Bárki megidézheti arcodat.

Számára az lesz az érvényes.

Már a szobámban vagyok. Felkapcsolom a villanyt.

Gondosan törölgetem a port a talált füzetről. Egy tálcára helyezem.

Lassan, hunyororva emelem meg a fedőlapot.

És zuhanok. Nem tudom, hova, nem érzékelem, meddig.

A felidézhetetlen fájdalmak gravitációja.

Élet, halál.

Áruló betűk. Mennyi másféle rendszerben is összerakhatók lennének. Hányféle történetet idézhetnének meg.

Itt csak azt égetik retinámba, ami belülről is szüntelenül ráfényképeződik, amikor perlekedem a Teremtővel.

Amikor leírom ezeket a szavakat, azt remélem, mögéjük bújhatok, amikor elolvasod, csupasznak érzem magam. Védtelennek.

A lélek pornográfiája, vagy didergő reszketés a semmi ágán…

Ne haragudj rám, ismeretlen Szerző, akaratlanul is családtagommá vált Ismeretlen.

Szavaidon keresztül – rettegő kapaszkodással, görcsös nyüszítéssel – próbálom megvívni önismereti küzdelmem a fantomjaimmal. Magukba szippantó, rám szakadó halottaimmal. A tükörben temetetlen halottak szemrehányó tekintete.

Hamueső borul rám, szürkén belepi arcomat.

Halotti maszkok. Enyém-másoké-enyém.

Megtört szavak, megtört fohászok, megtört sóhajok. Belevesznek a vigasztalan égbolt könnyeibe.

Nem tudom, temetés vagy újjászületés ez a vád nélküli per- és párbeszéd a múlttal. Segít-e valamit az írásba kényszerített belső utazás – az, ami most történik velünk.

Nem tudom.

1944. március 19.

Ez a nap, azt hiszem, nagyon sok embernek emlékezetes marad, amíg abból a korosztályból, akik akkor éltek, él valaki. Bennem furcsa érzéseket keltett akkor, és ma már tudom, hogy csak azért tűnt furcsának, mert nem sejtettem az igazi következményeit. Ezzel sokan voltak így még azok között is, akik a németek háborús győzelmeit csodálták, akik úgy hitték, hogy a második világháború megnyerése Magyarországnak is győzelem lesz.

Voltak emberek – és ez volt a többség – itt, a mi országunkban, akik hittek abban, hogy a német győzelem visszaállítja a Trianon előtti Magyarországot. Mindannyian azt hittük, hogy a Felvidék, Erdély és a Délvidék egy-egy részének visszacsatolása majd folytatódik, és az akkori Szlovákia, Horvátország és Erdély ismét magyar lesz. Senki nem látott bele az egyszerű emberek közül abba a játszmába, amibe mézesmadzag-politikával húztak bele minket, magyarokat.

Vasárnap délelőtt volt. Derengő tavaszi napfény. Anyám a munkaszolgálatból nemrég visszatért apjával moziba készült. Az anyja nélkül. Őt már rabul ejtette a sokszáz öregember, akiket kényszerűen elhelyeztek az Aggok háza folyosóin vagy zsúfolt szobáiban.

Az előző hónapokban már hozzászokott kiskamaszként, hogy kitették korábbi iskolájából, a barátaival egyre ritkábban találkozhat, és az öregotthonban lévő lakásuk szobáiban egyre több síró-panaszkodó-hörgő öregember hangjával alszik el.

Mire a mozihoz értek, már harckocsik, motorosok vonultak a Körúton. Néhány járókelő kipirult arccal integetett az érkezőknek.

Anyám apja, talán erősebben szorítva imádott lánya kezét, visszafordult. A mozi elmaradt.

A világ hirtelen és örökre megváltozott.

Tudták, tudhatták volna előre, a százezrek, a milliók, de nem merték, nem voltak képesek felfogni, hogy megtörténhet.

Mire vártak? Mire várt a történetét író kamasz? Mikor csomagol az ember? Mikor döbben rá, hogy már csomagolni sincs ideje?

Menekülni, menekülni… akárhová. Hová?

Én mit tettem volna?! Kinek a kezét fogtam volna, és kiét engedtem volna el? Kiét engedtem el azóta saját belső meneküléseim során?

A túlélő keserű dölyfje, bűntudatterhes önsajnálata fogalmazza meg bennem a megválaszolhatatlant.

Szépelgő késztetés, a sírok puszta kézzel ásásának indulata, amelyet most azokra zúdítok, akik már nem válaszolhatnak.

Az emlékirat ürügy és tükör.

Mégis szeretném, ha valaki a némák közül szólna hozzám.

Ne kelljen már – identitáspótlékként vagy az elveszett múlt rekonstrukciójaként – magamban cipelni a krematóriumok fojtogató füstjét.

Én akkor, 14 évesen még semmit sem tudhattam a politika sötét üzelmeiről, de még ennél is sokkal kevesebbet a német nácizmus aljasságairól, gazságairól.

Meséink, mondataink mindig azzal a szómágiával kezdődnek, hogy „volt egyszer”. Magukba fojtva az elmúlt időt, a felidézni vágyott kép és emlék tétovaságát. Egyértelműen az elmúlttól, a visszahozhatatlantól remélve a jelen idejű megidézést.

Ebben a stilizált időben rakódnak egymásra fogságlétünk emlékbilincsei. A belénk ivódott sors, a levetkőzhetetlen lélekbéklyó.

Cipeljük, mint vesztébe rohanó szabadulóművész, míg ránk fonódva magával ránt a múlt „mélységesen mély kútjába”.

Volt egy bácsi, aki pedikűrösként házakhoz járt, és mondott olyan dolgokat; hogy a németek csak felhasználják a magyar katonákat az orosz fronton, hogy a sajátjaik helyett a mieink pusztuljanak el. Olyant is, hogy a magyarok hiszékenyek, és bedőlnek a német meséknek, de én ebből nem sokat értettem. Azt is mondta, hogy Horthy kormányzó nem szereti a németeket, de rákényszerítik, hogy olyanokat nevezzen ki minisztereknek, akik a németek szája íze szerint döntenek minden esetben.

Emlékszem, amikor a trafikba mentem dohányért vagy szivarkahüvelyért, a trafikos néni többször dühösen hallgatta az egyik vevőjét, akit Lányi doktornak hívott, mert, mint mondta, ez egy németbérenc, sötét alak, és az ilyenek miatt pusztul el sok magyar katona a fronton.

Az emlékirat sorai közé furakszom. Helyemet keresem.

Tetszelgem abban a szerepben, hogy azonosulást játszom a kéziratban említettekkel. Mintha ez feljogosítana valamire. Ítélkezésre. A semmibe vesző arcokat helyettesítem be általam ismertekével ott, ahol már csak a hiány tapintható.

Én 14 éves fejjel drukkoltam a magyar katonáknak még akkor is, amikor apámat csak munkaszolgálatosnak hívták be. Igaz az is, hogy rettenetes élmény volt, amikor anyámmal együtt elkísértük apámat bevonulásakor Gödöllőre, és a kapunál őrt álló katona elzavart a kerítés mellől minket, és rohadt zsidó bagázsnak nevezett mindannyiunkat.

Egy gúnyvers refrénjére emlékszem. Könnyeit nyelve mesélte nekem egy hetven körüli férfi: „… ő is olyan, mint én, csakhogy ő zsidó, én meg keresztény…”. Egész életében kísértette ez a vers. Ennek jegyében ültették a vidéki elemiben külön padba, később erre a rigmusra kergették ki az iskolából. Évtizedekig dobogott szívében a szavak pörölycsapása.

Amikor csendőrkísérettel a vasútra terelték őket, néhány suhanc skandálta a versikét.

A szavak ereje. Szavak hamiskás rendje, megtévesztő egymásutánisága. Mintha megragadható lenne az is, ami kimondhatatlan.

Azt, hogy az utcán gyerekek utánam kiabáltak, és büdös zsidónak neveztek, már megszoktam. Legfeljebb nem értettem az okát. Anyukám azt mondta, ha erről említést tettem otthon, hogy nem kell rá reagálni. Csinálj úgy, mintha nem hallottad volna, és menj tovább!

Ebben az időben még szerettem az indulókat, és büszke voltam arra, hogy magyar vagyok. Ha a rádióban hallottam az „Édes Erdély, itt vagyunk, érted élünk és halunk” című indulót, még vele énekeltem, és hamar meg is tanultam éppen úgy, mint a „Márikám” dallamára íródott „Angyalom” címűt. Nagyon sokszor hallottam ezeket a dalokat a Pamutgyári jégpályán 1943–44 telén. Oda jártam korcsolyázni. A Magyar Pamut Gyárban dolgozott ugyanis egy házban lakó néni, aki minden évben hozott nekem egy bérletet a jégpályára, mert ők ottdolgozóként sokkal olcsóbban vehették meg, mint amennyiért idegeneknek árusították.

Márta nagynéném tizenkét éves volt. Minden vasárnap délelőtt az akkor már külön élő apjával a Dunakorzón fagylaltoztak. Ezen a vasárnapon is. A teraszon. Apja tisztességes gój volt, úgy gondolta, segíthet a volt feleségének és a lányának. A fagylalt finom volt. Szerették az eper és vanília keverékét. Nem tudták, nem vették észre, hogy hirtelen egy új időszámítás öntudatlan részesei lettek.

Apja szokás szerint gavalléros borravalót adott a pincérnek, aki alázatosan köszönte.

Elindultak hazafelé.

Kézen fogva.

Akkor még volt Mártának otthona.

Március 19-én, vasárnap bejöttek a németek. Ezt így hallottuk a rádióban, és a házban lakó két másik gyerekkel együtt azonnal el is mentünk ott, Újpesten a Toldi utcai iskolához, hogy megnézzük őket. A hír gyorsan terjedt Újpesten, így tudtuk meg, hogy ott van a német hadsereg egy része elszállásolva. Azt hittük, hogy tankokat és gépkocsik sorát fogjuk látni, de csalódtunk.

Csak egyetlen német katona állt a kapuban, zöld egyenruhában, vállán puska, és ő is kíváncsian nézte azokat, akik az utca másik feléről vagy a Baross utcai oldalról őt, illetve őket lesték. Voltunk jó egynéhányan. Hamarosan el is jöttünk onnan. Itt nem tartott a csoda három napig.

Nem tudok szabadulni attól a teljesen gyermeteg kérdéstől, hogy ezen a vasárnapon valahol is megszakadt-e a miserend. Megtört-e egy pillanatra is az áldozás meghitt folyamata.

A nyelvre helyezett ostya ugyanúgy olvadt el az áhítat meghittségében, mint korábban?

Ez képtelenség, nem lehet.

„Vegyétek és…”

Kinek a teste, lelke lett a tűzáldozat martaléka?

Ezt üzente volna a zsidók királya, a felkent rabbinikus Küldött?

Miként léptek ki a templomokból a sápadt napfényre az ünneplőbe öltözött emberek?

Leültek-e, mint mindig, az ünnepi asztalhoz? Ünneplőbe öltözött szívvel?

Ugyanolyan színű volt-e a húsleves, mint megelőző vasárnapokon?

Mondtak-e összefont, még tiszta kezekkel áldást az ebédre?

A nap is ugyanúgy ragyogott?

Ez hogy lehetett, miként történhetett meg?

Nem szégyellte magát (…) attól, amit látott?

Amikor hazaértem, anyukám nagyon izgatott volt, mert Ő bizonyára már jobban tudta, hogy ez számunkra semmi jót nem jelent. Ő többet hallgatta a híreket, és innen-onnan a BBC és az orosz rádió hírei is eljutottak hozzá.

A házban lakó egyik család, a Nussbaumék olyan nagy rádióval rendelkeztek, amelyikkel fogni lehetett ezeket az adásokat. Gyakran nyitott ablaknál is hallgatták azokat. Egyesek kommunistáknak nevezték őket.

Aztán nagyon gyorsan beigazolódtak a rossz hírek.

Előírták a sárga csillag viselését a külső ruházaton.

Tízszer tíz centis kanárisárga anyag. Akármilyen.

Selyem, szövet, pamut, rongy.

A világ kettévált.

Élőkre és halálraítéltekre.

Félreérthetetlenül és visszavonhatatlanul.

A halál angyala sárgába öltözött.

Sokáig őriztem a fényképet anyámról. A Hungária körúti Zsidó Aggok háza kertjében készült. Idétlen kockás szoknyában és sötét pulóverben pózol. Szelíden domborodó mellén egy világosabb folt. Talán fénytörés, sárga csillag, esetleg valami maszat. Mosolyog.

Csillogó szemmel néz a kamerába. Nem bárgyú és nem buta.

Reménykedő.

A megbélyegzés nem az övé, csak rákényszerült. Később azt mondta, néha büszke is volt rá. „A sajátja.” Nem mindenkinek volt ilyen. Már nem volt mit tagadni.

Van még esély, van még egy pillanat, amikor a rémálomból felriadva újra élhető élet veszi körül az embert.