Betegeimnek:
Mindent, amit ez a könyv tartalmaz, vagy tőletek tanultam, vagy úgy fedeztem fel, hogy hajlandóak voltatok velem tartani ezen az utazáson. Ha az emberek észrevesznek,
az azért van, mert a ti vállatokon állok!

Bevezető: Nem a te hibád

Tegyük fel, hogy a következő oldalakon arról olvasol, hogy minden, amit az étrendedről, az egészségedről, a súlyodról tudsz, helytelen. Évtizedeken keresztül én is ezekben a hazugságokban hittem. „Egészségesen” táplálkoztam (végül is szívsebész vagyok). Ritkán ettem gyorskaját, alacsony zsírtartalmú tejtermékeket és teljes kiőrlésű gabonaféléket fogyasztottam. (Na jó, be kell vallanom, hogy előszeretettel ittam diétás kólát, de hát az mégis csak jobb, mint az eredeti, amely tele van cukorral, nem?) És nem lazsáltam az edzőteremben sem. Heti harminc mérföldet futottam, és naponta jártam edzőterembe. Ennek ellenére túlsúlyos voltam, magas volt a vérnyomásom, migrénjeim voltak, ízületi gyulladásom, magas koleszterinszintem, inzulinrezisztenciám, és továbbra is hittem abban, hogy mindent jól csinálok. (Spoiler: Most 35 kilóval kevesebb vagyok, és semmilyen egészségügyi problémám nincs.) A belső hangom viszont állandóan ugyanazt a kérdést ismételgette: „Ha mindent jól csinálok, miért történik velem ez?”

Hátborzongatóan ismerősen hangzik?

Ha ezt a könyvet olvasod, valószínűleg te is tudod, hogy valami nincs rendben, de nem tudod, mi. Lehet, hogy csak nem tudod kordában tartani őrült étvágyadat, vagy hogy bizonyos ételeket egyszerűen megkívánsz. Csökkentett szénhidráttartalom, csökkentett zsírtartalom, paleo, alacsony glikémiás index és egyéb étrendek nem segítettek vagy nem voltak fenntarthatóak – vagy a kezdeti sikerek után a leadott súly gyorsan visszakúszott. Sem a futás, sem a gyorsgyaloglás, sem a súlyemelés, sem az aerobik, sem a crossfit, sem a jóga, sem a coretréning, sem a spinning, sem a HIIT tréning, és bármely más edzésprogram, amibe belekezdtél, nem faragta le ezeket a makacs pluszkilókat.

A túlsúly (vagy a jelentős alultápláltság) komoly probléma, viszont lehet, hogy az elsődleges probléma az ételintolerancia és a kívánósság, emésztési problémák, fejfájás, tompultság, energiahiány, ízületi fájdalmak, reggeli merevség, felnőttkori pattanások, vagy egy sor más probléma, ami mellett nem tudsz csak úgy elmenni. Lehet, hogy szenvedsz egy-két autoimmun betegségtől, vagy olyan rendellenességtől, mint az 1-es vagy 2-es típusú cukorbetegség, metabolikus szindróma vagy pajzsmirigy, vagy egyéb hormonális megbetegedés. Lehet, hogy asztmád vagy más allergiád van. Lehet, hogy azt érzed, a rossz egészségi állapotodról vagy a pluszkilóidról te tehetsz, és a súlyos terhedhez ez csak bűntudatot ad. Ha ez megnyugtat, nem vagy egyedül.

Ez mind meg fog változni. Isten hozott a Plant Paradox világában!

Először is, mondd utánam: „Nem az én hibám.” Így van: az egészségügyi problémáidról nem te tehetsz.

Megvan a megoldásom az aggodalmaidra, de kérlek, készülj fel arra, hogy minden, amiről azt hitted, hogy tudod az egészséges életvitellel kapcsolatban, kihívás elé néz. Az itt leírt információk mítoszokat döntenek meg, melyek beágyazódtak a kultúránkba, és olyan fogalmakat vezetnek be, melyektől kezdetben eldobod az agyad. De van egy nagyon jó hírem. A titkok, melyeket itt megosztok veled, felfedik, hogy mi az, ami miatt még mindig beteg, fáradt, bágyadt, túlsúlyos (vagy alultáplált), tompult vagy, és fáj mindened. Ha egyszer felfedezed és eltávolítod ezeket a blokkokat, melyek a kicsattanó egészség és a karcsú test útját állják, az életed megváltozik.

Látod, szerénység nélkül kijelenthetem, hogy megtaláltam a legtöbb egészségügyi probléma közös okát. Bőséges kutatásokon alapul, beleértve az én saját írásaimat is, melyek kollégák által felülvizsgált orvosi folyóiratokban jelentek meg, de egybe senki nem fűzte őket eddig. Az egészségügyi „szakértők” (többek között) a lustaságunkat, a gyorskaja-függőségünket, a magas fruktóztartalmú kukoricasziruppal teli italok fogyasztását és a toxinokkal teli környezetet okolják a betegségeinkért, de sajnos nincs igazuk. (Nem mintha ezek a dolgok nem járulnának hozzá a rossz egészségi állapothoz!) Viszont a valódi ok olyan mélyre el van rejtve, hogy soha nem vennéd észre. Én viszont megelőzöm önmagam.

Az 1960-as évektől kezdve figyelhető meg tömeges hízáshullám, 1-es és 2-es típusú cukorbetegség, autoimmun megbetegedések, asztma, allergiák, arcüregproblémák, ízületi gyulladások, rák, szívbetegségek, csontritkulás, Parkinson-kór és demencia elterjedése. Nem véletlen, hogy ugyanebben az időszakban olyan változások indultak be az étrendünkben és az általunk használt személyes termékekben, melyek látszólag észrevétlenek maradtak. A rejtély jelentős részére megtaláltam a választ: az utóbbi néhány évtizedben kollektív egészségünk romló tendenciát mutat, a súlyunk drasztikusan gyarapszik, és ez a növényi fehérjéknek, az ún. lektineknek köszönhető.

Lehet, hogy soha nem hallottál még a lektinekről, de a glutént biztos ismered, amely a sok ezer lektin közül egy. Lektin szinte minden növényben található, és néhány más ételben is. A lektinek gyakorlatilag a jelenlegi amerikai étrend ételeinek nagy részében megtalálhatók, beleértve a húst, a szárnyasokat és a halakat is. A lektinek többek közt kiegyenlítik a játékteret a növények és az állatok közötti háborúban. Hogyan lehetséges ez? Sok idővel, mielőtt emberek népesítették be a Földet, a nővények az éhes rovarok elől a magjaikban és más részeikben található toxinok, többek közt lektinek termelésével védték magukat és a leszármazottaikat.

Közben kiderült, hogy ugyanezek a növényi toxinok, melyek megölik vagy mozgásképtelenné teszik a rovarokat, szép csendben az egészségedet is tönkreteszik, és alattomosan a súlyodra is hatással vannak. Azért lett e könyv címe A növényi táplálékok ellentmondásos hatásai, mert sok növény jót tesz neked – és alapját képezik az étrendednek –, másokat „egészséges ételeknek” titulálnak, mégis ezek okozzák a betegségeidet és a túlsúlyodat. Ez így van, a legtöbb növény valójában meg akar betegíteni téged. Még egy paradoxon: néhány növény jótékony hatású kis mennyiségben, nagy mennyiségben viszont ártalmas.

Hamarosan jönnek a részletek.

Mondták már neked valaha is, hogy „Ma nem vagy önmagad”? Megtanulod majd, hogy kis étrendi változtatásoknak köszönhetően, vagyis ha azokat az ételeket, melyeket a leggyakrabban fogyasztasz, máshogy készíted el, bizonyos személyes termékekkel és gyógyhatású készítményekkel és étrend-kiegészítőkkel dúsítod, javul az egészséged, és újra régi „önmagad” leszel. Kölcsönzök egy kifejezést a számítógépek világából: téged meghekkeltek. Sejtjeid összessége, a benned található inputok és outputok, ahogy a sejtjeid kommunikálnak egymással, megváltozott.

Aggodalomra viszont semmi ok. Ezt a módosítást vissza lehet fordítani, a tested meg tud gyógyulni, és visszanyerheted egészséges testsúlyodat is. A kollektív egészségi állapot visszaállításának érdekében vissza kell lépnünk egy kicsit – vagyis elég sokat – annak érdekében, hogy fejlődni tudjunk. Az első rossz lépést évezredekkel ezelőtt tettük meg, és további rossz lépéseink is voltak szinte minden lehetőségnél. (Csak a tisztánlátás végett, az úgynevezett paleo étrend a legtávolabb esik attól, amiről én beszélek.) Ez a könyv egy térkép ahhoz, hogy visszatérjünk a megfelelő útra, és ez azzal kezdődik, hogy elhagyunk bizonyos ételeket, melyekre elsődleges táplálékként tekintünk.

Amit most olvastál, lehet, annyira hihetetlennek tűnik, hogy csodálkozol azon, milyen tapasztalatok vezettek arra, hogy ilyen kijelentéseket tegyek, vagy hogy valóban orvos vagyok-e. Biztosíthatlak róla, hogy az vagyok. Kis háttér-információ: miután kitüntetésekkel elvégeztem a Yale Egyetemet, az orvosdoktorátusomat a Medical College of Georgián szereztem meg, ezután a University of Michigan szívsebészeti programjához csatlakoztam. Később a National Institutes of Healthre nyertem egy komoly presztízst adó ösztöndíjat. Tizenhat évet töltöttem sebészprofesszorként és gyerekorvosként a szívsebészet területén, és a Loma Linda University School of Medicine szívsebészetének vezetője voltam, ahol betegek ezreit vizsgáltam betegségek szerteágazó spektrumával, beleértve a szív- és érrendszeri betegségeket, a rákot, az autoimmun megbetegedéseket, a cukorbetegséget és az elhízást. Majd a kollégáim megdöbbenésére hirtelen elhatározással otthagytam a Loma Lindát.

Miért hagyja ott egy orvos a hagyományos gyógyítás sikeres praxisát, és egy komoly presztízsű orvosi központ egy fontos pozícióját? Amikor felforgattam a saját egészségi állapotomat és kövérből sovány lettem, valami megváltozott bennem: rájöttem, hogy vissza tudok fordítani egy szívbetegséget étrenddel, sebészi beavatkozás nélkül. Épp ezért létrehoztam az International Heart and Lung Institute-ot – azon belül a Center for Restorative Medicine-t Palm Springsben és Santa Barbarában, Kaliforniában. Kiadtam az első könyvemet, a Dr. Gundry’s Diet Evolution: Turn Off the Genes That Are Killing You and Your Waistline-t, mely azokról a változásokról számol be, amiket a szívbeteg, a cukorbeteg, az elhízott és egyéb betegeim tapasztaltak az étrendemet követve – és amely megreformálta az orvosi praxisomat olvasók százezreinek életét változtatva meg. Segített arra az ösvényre hajtanom magam, amely végül ehhez a könyvhöz vezetett.

Orvosi praxisom mellett kutatással is foglalkozom, és számos eszközt is feltaláltam, melyek védelmet biztosítanak a szívnek a szívműtétek során. Korábbi társammal, Leonard Bailey-vel több csecsemő- és gyermek-szívtranszplantációt hajtottunk végre, mint bárki a világon. Számos orvosi műszer szabadalmával rendelkezem, és rengeteget írtam transzplantációs immunológia és xenotranszplantáció témában. Dióhéjban úgy lehet összefoglalni, hogy az egyik faj immunrendszerét átverjük, hogy elfogadja egy másik faj szervét. A xenotranszplantáció területén végzett munkásságomnak köszönhetően rekordtartója vagyok a legtovább életben maradó sertés-pávián szívtranszplantációnak. Szóval, igen, tudom, hogyan lehet átverni az immunrendszert. Azt is tudom, hogy rendbehozni hogyan lehet.

Más szerzőkkel és ún. egészségügyi szakértőkkel szemben én nem most jöttem le a falvédőről. Szakdolgozatom témája a Yale-en az volt, hogy a szezonálisan elérhető táplálékok változása hogyan befolyásolta az emberszabású majmok emberré válásának evolúcióját. Szívsebészként, kardiológusként és immunológusként az egész karrierem arról szólt, hogy az immunrendszer miképpen hoz döntést arról, hogy ki a barát és ki az ellenség. Ezeknek a tapasztalatoknak a gazdagsága tett egyedi módon képzetté arra, hogy felfedezzem a megoldást az egészségügyi és súlyproblémáidra. Ezeket a felfedezéseket mutatom be könyvemben.

Egészségdetektívként arra jöttem rá, hogy sok betegem, aki az étrendemet követte, vissza tudta fordítani a szívkoszorúér-betegségét, a magas vérnyomását vagy a cukorbetegségét (vagy a kettő vagy három kombinációját), mely az ízületi gyulladást, a gyomorégést is hamar megszüntette. A betegeim hangulatuk javulásáról is beszámoltak, és megoldódtak a krónikusnak mondható bélrendszeri problémák is. A felesleges kilók könnyedén leolvadtak, és a kívánósság is megszűnt. Az alapos vérvizsgálatok eredményeit tanulmányoztam, melyet minden betegemnek egyénileg dolgoztam ki, és megengedett ételekkel kísérleteztem, bizonyos kiugró mintázatok jelentek meg, és emiatt elkezdtem javítgatni az eredeti étrenden.

Bár az eredmények biztatónak tűntek, nekem nem volt elég az, hogy a betegeim életében drámai javulás indult be. Tudni akartam a miket és a miérteket. (Ne feledd, kutató is vagyok, nem csak orvos.) Mi az, ami megváltozott abban, ami beteggé és túlsúlyossá tette őket? A listán található „jó” és a „rossz” ételek közül melyek azok, amelyek visszaállították a betegeim jó egészségét? Vagyis, ami még fontosabb, melyik elhagyott ételek képezték a probléma részét? És az étrendi változtatásokon kívül milyen egyéb tényezők játszanak szerepet?

Betegeim kórtörténetének, fizikai állapotának, speciális laboreredményeinek és a véredények rugalmasságának alapos vizsgálata győzött meg arról, hogy a legtöbben (ahogy lehet, hogy te magad is), szó szerint önmagukkal háborúznak, az általános „rombolóknak” köszönhetően, melyek megakadályozzák a test természetes öngyógyulási folyamatainak beindulását.

Ezek a rombolók áthatják azokat a változásokat, ahogyan a tenyészállatokat etetik, és néhány olyan ételt is, melyeket egészségesnek tartunk – például teljes értékű gabonafélék, lencse, más babfélék –, ezenkívül rengeteg vegyszer, beleértve a gyomirtókat, mint például a Roundup (glifozáttartalmú szer), és az antibiotikumok széles körét. Ezenfelül a savlekötők, az aszpirin és más non-szteroid gyulladáscsökkentő szerek (NSAID-k) drasztikusan megváltoztatták a bélflóránkat.

Az elmúlt tizenöt évben olyan komoly presztízzsel rendelkező orvosi, akadémiai konferenciákon adtam elő az eredményeimet, mint az American Heart Association, kollégák által felülvizsgált orvosi folyóiratokban jelentek meg írásaim, és folyamatosan finomodott a programom.1 Ennek a munkának az lett az eredménye, hogy az emberi mikrobiom és a bennünk és rajtunk élő baktériumok és egyéb organizmusok elismert szakértőjévé váltam.

Jelen pillanatban a Plant Paradox program rengeteg zöldségből, korlátozott mennyiségű, magas minőségű fehérjeforrásból, és bizonyos gyümölcsökből (csak szezonális), diófélékből, és bizonyos tejtermékekből és olajokból áll.

Biztos rohansz, ahogy csak lehetséges, hogy elkezdd a Plant Paradox programot, de úgy találtam, hogy a betegeim sikeresebben gyógyítják meg önmagukat, ha megértik az alapvető okokat rossz egészségi állapotuk mögött. Így, mielőtt a „megoldáshoz” érünk, az I. részt arra szánom, hogy megosszam a gyakran sokkoló és rendszeresen meglepő rövid történeteket ezekről az alapvető problémákról, és arról, hogyan befolyásoltak ezek legtöbbünket több évtizeden keresztül. A II. részhez érve megismerkedsz azzal, hogyan kell elkezdeni a háromnapos tisztító kúrát. Majd megtanulod, hogyan javíthatod meg a tönkrement bélrendszeredet, és hogyan táplálhatod a belek mikrobáit azokkal az ételekkel, melyek rendbe hozzák őket, beleértve az ételek azon csoportját, melyeket ellenálló keményítőknek nevezünk, s amelyek abban segítenek, hogy eltelítsenek téged, és leolvasszák rólad a felesleges kilókat és centiket. Ha stabilizáltad az egészségedet, mehetsz tovább a Plant Paradox 3. fázisára, mely terv a hosszú élethez. A programhoz rendszeres módosított böjtök tartoznak, hogy a bélrendszered időről időre nyaralhasson egy kicsit az emésztés kemény munkája után. Ugyanakkor az agy és a sejtek energiatermelő mitokondriuma is jól megérdemelt pihenési lehetőséghez jut. Akiknek akut egészségügyi problémájuk van, azok számára beékeltem egy fejezetet Plant Paradox Intenzív Gondoskodás Program címmel. A III. részben egyszerű és ízletes recepteket javaslok, melyek a Plant Paradox program mindhárom fázisában alkalmazhatók. Elfeledtetik veled a problémás ételeket, melyek miatt egykor elhíztál, megbetegedtél, és fájdalomban éltél.

Étkezési szokásaid módosítása jelentős részét teszi ki a programnak, de egyéb változtatásokat is javaslok, mint például a vény nélkül kapható gyógyszerek vagy szépségápolási termékek elhagyása. Kövesd végig a teljes programot, és ígérem, ha nem is az összes, de a legtöbb egészségügyi problémád megszűnik, visszaáll az egészséges testsúlyod, beáll az energiaszinted, jobb lesz a kedved is. Ha egyszer elkezded megtapasztalni az étkezés és az életmód új megközelítésének a hatását – betegeim már egy-két nap után elkezdik jobban érezni magukat, és a fogyás is beindul –, megérted ezeket a jelentős változásokat, melyek megjelennek, ha olyan ételekkel táplálod a testedet (és a mikrobiomodat), melyektől felvirágzik. Pluszjutalom, hogy ezzel egyidejűleg elhagyod a romboló hozzávalókat és más anyagokat, melyek a hosszú, egészséges élet útjában állnak.

Lapozz tovább, hogy elkezdhessem megosztani azt a tapasztalatot, amely megváltoztathatja az életedet.

I. RÉSZ

Az étrend dilemmája

1.

A növények és az állatok háborúja

Ne hagyd, hogy e fejezet címe aggodalmat keltsen benned. Nem véletlenül mélyedtél egy botanikai szöveggyűjteménybe vagy botlottál egy Avatar-készletbe. Biztosíthatlak arról, hogy ez a könyv rávezet arra, hogyan legyél karcsú és tele energiával, és megalapozhatod a sugárzó egészségedet és a hosszú életet. Ha azon csodálkozol, miért jó neked az, hogy tudod, hogyan működnek a növények, és hogy ez befolyásolhat téged – nem beszélve arról, hogy vannak-e szándékaik –, kapcsold be a biztonsági övedet, és készülj fel arra, hogy le fog nyűgözni az utazásunk 400 millió évnyire a múltba. Az utazás során megérted, hogy a levelek, a gyümölcsök, a gabonafélék és más zöldségfélék nem csak azért vannak, hogy elfogadják a sorsukat, hogy egyszer majd a tányérodon landolnak. Megvan a maguk szofisztikált védekező mechanizmusuk az olyan predátorok ellen, mint te, beleértve a mérgező anyagok termelését.

Először viszont tisztázzunk egy dolgot. Nem kérdés, hogy bizonyos növények nélkülözhetetlenek az egészséged szempontjából – és pont ebben van a paradoxon. Erőt adnak a testednek, több száz vitaminnal, ásványi anyagokkal, antioxidánsokkal és más tápanyagokkal látják el a testedet, melyek nemcsak az élethez szükségesek, hanem ahhoz is, hogy megerősödj. Az utóbbi 15 évben több mint tízezer betegem jött rá arra, hogy ha követi a Plant Paradox programot, az súlycsökkenéshez vezet, és jelentősen visszafordít számos egészségügyi problémát. Mindeközben azok, akik emésztési problémák miatt képtelenek voltak magukra szedni néhány kilót, végre elérték és meg is tudták tartani az egészséges testsúlyukat. A paleodiéta vagy más alacsony szénhidrát-fogyasztást szorgalmazó diétával, vagy akár a ketogén diétával ellentétben, melyek a hangsúlyt a sok hús fogyasztására helyezik, itt főként bizonyos növényi eredetű táplálékokat fogyasztasz majd, és kis mennyiségben vadon fogott halakat és kagylót, valamint alkalmanként szabad tartásból származó húsokat. Vegán és vegetáriánus változatokat is kínálok.

Kezdjük az újratanításodat egyből egy sokkoló információval: minél több gyümölcsöt távolítottam el az étrendből, annál egészségesebbek lettek a betegek, és annál jobbak lettek a koleszterinértékeik, továbbá a vesefunkcióik is javultak. Minél több olyan zöldséget vettem ki, amelyek sok magot tartalmaznak, mint például az uborka vagy a cukkini, sőt még a futóbab is, annál inkább beindult a súlycsökkenés, és annál jobbak lettek a koleszterinértékeik. (Egyébként bármely ún. zöldség, amelynek van magja, mint a paradicsom, az uborka, a cukkini, sőt még a futóbab is, botanikai szempontból gyümölcs.) Ezenfelül, minél több kagylót és tojássárgáját ettek a betegek, annál alacsonyabb lett a koleszterinszintjük. Igen, ez így van. A kagyló és a tojássárgája fogyasztása drámaian lecsökkenti a koleszterinszintet.1 Ahogy a Bevezetőben már leírtam, felejts el mindent, amit igaznak gondoltál.

Minden a túlélésről szól

MINDEN ÉLŐLÉNYNEK MEGVAN a túlélési ösztöne, és továbbadja a génjeit a jövő generációinak. A növényeket a barátainknak tekintjük, mert táplálnak minket, viszont a növények minden növényevőt, beleértve minket is, ellenségként látják. Bár az ellenségnek is megvan a haszna. Ebben rejlik az a dilemma, amivel nekünk, növényevőknek szembesülnünk kell: azoknak az ételeknek, amiket meg kell ennünk, sajátos módszereik vannak arra, hogy eltántorítsanak minket attól, hogy megegyük őket és a leszármazottaikat. Az eredmény pedig az állatok birodalma és a növények birodalma közötti állandó harc.

Viszont nem minden növény egyenlő. Néhány zöldség és gyümölcs, amely táplálékot jelent számunkra, egyben olyan anyagokat is tartalmaz, melyek ártalmasak számunkra. E paradoxon felett szó szerint tízezer éven keresztül átsiklottunk. A glutén az egyik példa arra a növényi komponensre, amely néhány ember számára problémát jelent, ahogy a jelenlegi gluténmentesség-őrület rámutat. Viszont a glutén csak egy abból a fajta fehérjéből, amelyet lektin néven ismerünk és egy tényező a Plant Paradoxban; nem csoda, hogy keressük a tűt a szénakazalban, ahogy hamarosan kiderül. Később ebben a fejezetben bevezetlek a lektinek tágabb világába.

A Plant Paradox program, melyet ebben a könyvben mutatok be, tágabb, részletesebb és érthetőbb képet mutat arról, hogy a növények néha kárt is tudnak okozni bennünk, s felfedi a lektinek (és más védekezésre szolgáló növényi vegyületek), illetve a hízás és a betegségek közötti kapcsolatot is. Az emberek és más növényevők nem az egyetlen faj, aminek van terve. Elég egyszerű a képlet, a növények nem akarják, hogy megegyék őket – és ki hibáztathatja őket ezért? Mint bármely élőlény, a növényeknek is van fajfenntartó ösztönük. Épp ezért a növények ördögien okos módszerekkel álltak elő, hogy megvédjék magukat és a leszármazottaikat a ragadozóktól. Megismétlem, szeretném, ha világosan látnád, hogy nem vagyok növényellenes. Ha valaha is ebédeltél már velem, tudod, hogy elkötelezett növényragadozó vagyok! Ezt leszögezve vezetlek keresztül a növényi opciók kusza kertjén, hogy megtanítsam neked, ki a barátod és ki az ellenséged, és hogy melyeket tudod megszelídíteni így vagy amúgy, talán bizonyos elkészítési módokkal, vagy ha csak szezonálisan fogyasztod őket.

A ragadozó–zsákmány halálos játszmában a gazella gyakran gyorsabban fut az éhes nőstény oroszlánnál, egy figyelmes veréb megmenekül, ha egy házimacska kiveti rá a hálóját, a görény pedig olyan ártalmas anyagot spriccel, amely időszakosan megvakítja a rókát. Nem mindig a zsákmány van célkeresztben. Ha viszont a zsákmány egy növény, akkor szegény teljesen tehetetlen, igaz? Hát, semmi esetre sem!

A növények 450 millió évvel ezelőtt jelentek meg a Földön,2 sokkal előbb, mint ahogy az első rovarok megérkeztek, kilencvenmillió évvel később. Amíg a növényragadozók meg nem érkeztek, az élet tényleg olyan volt a növények számára, mint a Paradicsomban. Nem volt szükség sem menekülésre, nem kellett elrejtőzni, és harcra sem volt szükség. Békében nőhettek és sokasodhattak, korlátlanul termelhették a magokat, melyek a következő generációvá váltak. Amikor megjelentek a rovarok és más állatok (végül pedig őseink, a főemlősök), kezdetét vette a játszma. Ezek a fajok vacsorának látták a gyönyörű zöldet. És bár a növények nem akarják, hogy megegyék őket, ahogy te sem vágynál erre igazán, úgy tűnt, hogy az állatok előnyben vannak: szárnyaik és/vagy lábaik a mozdulatlan zöldbe hajtották őket, hogy felfaljanak mindent.

Ne siessünk annyira! A növények gyakorlatilag egy sor csodálatos védekező mechanizmust fejlesztettek ki, amivel megóvhatták magukat, vagy legalábbis magjaikat mindenféle formájú és méretű állattól, beleértve az embereket is. A növények fizikai riasztást használhatnak, például olyan színeket, melyek beleolvadnak a háttérbe, kellemetlen textúrát, ragacsos anyagot, mint a gyanta vagy a nedvek, melyek fogva tartják a rovarokat, fedőréteget képeznek, bevonva a növényi részeket e tapadós anyaggal, amikhez így föld tapad,3 és emiatt kellemetlen megenni őket, vagy egyszerűen megbíznak a kemény külső rétegükben, mint pl. a kókuszdió, vagy a tüskés levelekben, mint az articsóka.

Vannak egyéb, finomabb védekező stratégiák is. A növények nagyszerű vegyészek – és alkimisták: a napfényt képesek anyaggá alakítani! Biológiai fegyvereket fejlesztettek ki arra, hogy elűzzék a ragadozókat – megmérgezik, lebénítják, vagy összezavarják őket – vagy lecsökkentik saját emészthetőségüket, hogy életben maradhassanak és megvédhessék a magjaikat, ezzel növelve az esélyét annak, hogy a fajuk fennmarad. Mind a fizikai, mind a kémiai védekezés rendkívül hatékony a ragadozók kordában tartására, sőt néha még arra is, hogy az állatok tegyék meg a tétjeiket.

Mivel első ragadozóik a rovarok voltak, a növények lektineket fejlesztettek ki, melyek a szerencsétlen rovarokat, amelyek csak enni szerettek volna belőlük, lebénították. A rovarok és az emlősök között nagyságrendi különbség van, de ugyanannak a hatásnak vannak kitéve. (Ha ideggyengeségben szenvedsz, most figyelj!) Egyértelmű, hogy legtöbben nem bénulunk le egy növényi komponenstől percekkel azután, hogy ettünk belőle, bár akár egyetlen földimogyoró (lektin) képes bizonyos embereket megölni. Nem vagyunk immunisak bizonyos növényi összetevőkre hosszú távon. Mivel az emlősök óriási számú sejttel rendelkeznek, éveken keresztül nem is tűnik fel a hatása annak, ha ezeket a komponenseket fogyasztjuk. És ha ez történik is velünk folyamatosan, ettől még nem ismerjük fel időben.

Betegek százain tanultam meg ezt a kapcsolatot, akik szinte azonnal, lenyűgöző módokon reagálnak ezekre a csintalan növényi komponensekre. Épp ezért ezeket a betegeimet „kanári”-nak neveztem el. A bányászok kalitkába zárt kanárikat vittek magukkal a bányába, mert ezek a madarak különösen érzékenyek a szén-monoxid és a metángáz halálos hatásaira. Amíg a kanári énekelt, a bányászok biztonságban voltak, ha viszont abbahagyta a csipogást, az annak a jele volt, hogy a bányát azonnal ki kell üríteni. Az én „kanárijaim” érzékenyebbek bizonyos lektinekre az átlagnál, amely tulajdonképpen előny abból a szempontból, hogy inkább előbb kérnek segítséget, mint később. A Sikertörténetekben olvashatsz néhány ilyen esetről. (Megjegyzem, álneveket is használok a személyes adatok védelme érdekében.)

SIKERTÖRTÉNET

Egy boldogtalan „kanári” újra énekelni kezd

Paul G. harminckét éves programozó, korábban aktívan sportolt a szabadban. Potts-szindrómában szenved (hirtelen leesik a vérnyomása), és szinte mindenre allergiás volt, általában komoly csalánkiütése lett. Ki sem tudott lépni a házából, még a szüleit sem tudta meglátogatni anélkül, hogy ne tapasztalt volna valami erőteljes reakciót. Paulnak veszélyesen magas volt a kortizolszintje, és gyulladás is volt a szervezetében. Mivel a legtöbb ételre allergiás reakciót adott, csont és bőr volt. Tíz hónapon át követte a Plant Paradox programot, és Paulnak megszűnt a Potts-szindrómája, a kortizolszintje is normalizálódott, és a gyulladás is megszűnt a szervezetében. Jelenleg nem szed semmilyen gyógyszert, élvezi a kempingezést és más kültéri tevékenységeket. Felszedett néhány kilót, meg tudja látogatni a szüleit, és más helyekre is eljut allergiás reakciók nélkül.

A növények a manipuláció nagymesterei

EGY KIS BOTANIKALECKE: A magok tulajdonképpen a növények „kisbabái”, ők lesznek az adott növényfaj leszármazottjai. (Nem, nem vagyok szentimentális, és nem is antropomorfizálom a növényeket. A botanikusok és más tudósok is rendszeresen utalnak a növények magjaira kisbabákként.) A potenciális növények számára ez egy kemény világ, ezért sokkal több termelődik belőlük, mint ahány valójában gyökeret ver. A növények magjait két csoportba lehet osztani. Van néhány olyan kisbaba, melyet a növények arra szánnak, hogy a ragadozók megegyék őket. Ezek a magok vastag héjba vannak burkolva, hogy túléljék az utat a ragadozó emésztőrendszerén, bár lehet, hogy egy nagy kisbabát, mint például a barackmag, nem is nyel le senki, hanem egyszerűen meghagyják. Aztán vannak a „meztelen kisbabák”, melyeknek nincs ilyen védőöltözékük, a növény nem akarja, hogy ezeket megegyék (további információ róluk később).

A gyümölcsfák magjai magházban vannak, jó példái az első típusú növényi magoknak. A növényanya arra gondol, hogy az állatok megeszik a magjait, mielőtt a földre esnének. A cél az, hogy a babák kicsit távolabbra kerüljenek az anyanövénytől, hogy ne kelljen egymással küzdeniük a napfényért, a nedvességért és a tápanyagokért. Ez növeli a faj túlélési esélyeit, és a terjeszkedésben is segít. Ha a lenyelt mag ép marad, egy szép nagy adag széklettel távozik az állatból, ami növeli az esélyét annak, hogy kikel.

A védelmező magháznak köszönhetően ezeknek a növényeknek nincs szükségük kémiai védekező stratégiákra a magok esetében. Tulajdonképpen ennek az ellentétéről van szó! A növény számos eszközt használ arra, hogy a ragadozó figyelmét felkeltse, és ezzel arra bátorítja a ragadozót, hogy megegye a leszármazottját. Az egyik ilyen a szín. (Ezért minden állat, amelyik gyümölcsöket eszik, látja a színeket.4) Mivel a növény nem akarja, hogy a kisbabáit idő előtt elfogyasszák, amikor a védőburok még nem keményedett meg rendesen, színt használ (általában zöldet) az éretlen gyümölcs jelzésére, hogy azt az üzenetet közvetítse a ragadozónak, „még nincs itt az idő”. Arra az esetre, ha a ragadozó nem tudná értelmezni ezt a jelet, a növény gyakran növeli a mérgek szintjét az éretlen gyümölcsben, hogy teljesen világossá tegye azt, hogy még nem érkezett el az idő. Mielőtt az olyan gyümölcsöket, mint a Granny Smith almát be nem vezették az országba, generációim fiatalsága kemény lecke árán (hasmenés) tanulta meg, hogy két lépés távolságot tartson a zöld almától, vagyis ne egyen éretlen gyümölcsöt.

Mikor van itt az ideje, hogy a ragadozó elfogyassza a gyümölcsöt? Megismétlem, a növény színnel jelzi a ragadozónak, hogy megérett, ami azt jelenti, hogy a magház megkeményedett – és ezért a cukortartalom is elérte a csúcspontot. Hihetetlen, de a növény azt választotta, hogy fruktózt termel glükóz helyett, amely a gyümölcsben található cukor. A glükóz megemeli a főemlősök inzulinszintjét, mely kezdetben a leptinszintet emeli meg, mely egy éhségérzetet blokkoló hormon – a fruktóz viszont nem. Ennek eredményeképpen a ragadozó soha nem kap normális üzenetet arról, hogy jóllakott, amely azt jelezné, hogy hagyja abba az evést. (Gondoltad volna, hogy az emberszabású majmok az évnek csak abban az időszakában híznak, amikor érnek a gyümölcsök?) Ez egy kölcsönösen nyerő helyzet a ragadozó és a zsákmány számára is. Az állat több kalóriához jut, és mivel egyre több gyümölcsöt eszik, egyre több magot is lenyel, így a növénynek nagyobb az esélye arra, hogy több kisbabát terjesszen szét. Ez természetesen a modern emberek számára már nem teljesen kölcsönösen nyerő helyzet, hiszen nekik nincs szükségük az érett gyümölcsökből származó pluszkalóriákra, melyre a vadászó-gyűjtögető életmódot folytató emlősöknek és az emberszabású majom rokonainknak életbe vágó volt. Ha mégis szükségünk lenne ezekre a kalóriákra, az utóbbi néhány évtizedben a legtöbb gyümölcs csak egyszer volt elérhető egy évben, nyáron. Hamarosan világos lesz, hogy az egész éves elérhetőség az, ami megbetegít, és ami a túlsúlyhoz is hozzájárul!

Minden az időzítésen múlik… de a látszat csal

Tehát ahogy megtudtuk, a növények színeket használnak annak az üzenetnek a kommunikálására, hogy a gyümölcs készen áll a szüretelésre, vagyis az érett mag háza megkeményedett, így a legnagyobb az esélye annak, hogy sértetlenül átjut a ragadozó emésztőcsatornáján. Ebben az esetben a zöld „stop”-ot jelent, a piros (narancs vagy sárga) pedig azt, hogy „mehetsz”. A vörös, a narancs és a sárga édességet és kívánatosságot jelez az agyad számára, ezt az élelmiszerárusok régóta nagyon jól tudják és alkalmazzák is. Legközelebb, ha a szupermarketben a snackeknél vagy, figyeld meg a csomagolást és a feliratokat, és meglátod, hogy a marketingnek mindkét formáját ezek a meleg színek dominálják.

A növények régen megtanították nekünk, hogy a vörös, a sárga vagy a narancsszín láttán az érettségre asszociáljunk, bár manapság, ha gyümölcsöt veszel decemberben, Észak-Amerikában, valószínűleg Chiléből vagy a déli féltekéről származik, és egy kissé éretlenül szedték le. Az etilén-oxid-tartalom változtatja meg a színét, a gyümölcs emiatt tűnik érettnek, de a lektintartalma továbbra is magas marad, hiszen a mag védőrétegének nem volt lehetősége megérni, így a gyümölcs nem kapta meg azt az üzenetet a szülőnövénytől, hogy csökkentheti a lektintartalmát. Megismétlem, ha a gyümölcsöt hagyjuk természetesen beérni, a szülőnövény csökkenti a magot körülvevő lektineket a gyümölcsben és a héjában, és ezt az információt színváltoztatással közli.

A mesterséges gázok megváltoztatják a gyümölcs színét, de a lektin védekező rendszere hatékony marad. A magas lektintartalomnak köszönhetően a túl korán leszedett gyümölcsök fogyasztása káros az egészségre. Ez az egyik oka annak, hogy a II. részben azt javaslom, vásárold a helyileg termesztett termékeket, és az év során csak akkor, ha érési ideje van az adott növénynek. Európában a szezonon kívül eső gyümölcsök Izraelből vagy Észak-Afrikából származnak. Mivel nem kell több napon keresztül túl hosszú távolságot megtenniük, valószínűleg éretten szedik le, nem kell gázzal befújni őket. Lehetséges, hogy a természetesen megérett, alacsonyabb lektintartalmú gyümölcsök fogyasztása a magyarázat arra, hogy az európaiak általános egészségi állapota jobb, és vékonyabbak is, mint mi, a „tavacska” túloldalán.

Biológiai háború

A MEZTELEN MAGOK esetében a növények más stratégiához fordulnak. Ezek a füvek, a szőlők és más növények, melyek a szabad mezőkön nőnek, eleve egy termékeny pontot választottak ki maguknak. Azt akarják, hogy az ivadékaik az adott helyre hulljanak és ott gyökeret is verjenek. Így, amikor a szülőnövény télen elpusztul, a gyerekeik a következő évszakban kikelnek, és helyettesítik a korábbi generációt. Nem származna előny abból, hogy elszállítsák őket, ezért a növényeknek inkább elriasztani kell a rovarokat és egyéb állatokat, nehogy megegyék a magoncaikat, és máshová vigyék őket. A kemény magház helyett a meztelen magok egy vagy több vegyületet tartalmaznak, melyek elgyengítik, lebénítják vagy megbetegítik őket, így nem követik el azt a hibát, hogy újra megegyék a növényt. Ezekhez az anyagokhoz tartoznak a fitátok, melyekre gyakran utalnak anti-tápanyagként, mert megakadályozzák az ásványi anyagok felszívódását; a tripszingátlók, melyek megakadályozzák, hogy az emésztőnedvek a dolgukat végezzék, beavatkoznak a ragadozók növekedésébe; és a lektinek, melyek arra szolgálnak, hogy megzavarják a sejtkommunikációt, többek között azáltal, hogy a bélfal határán réseket hoznak létre, ezt a betegséget nevezik lyukasbél-szindrómának. A teljes kiőrlésű gabonafélék rostos héja, a burok és a korpa mindhárom védekező vegyületet tartalmazza. (Egy kis kedvcsináló: ez csak az egyik oka annak, hogy a „teljes kiőrlésű mánia” hatalmas félreértés, ahogy a 2. fejezetből kiderül.)

További anyagok, melyek eltántorítják a növényragadozókat, a tanninok, melyek keserű ízt választanak ki, és az alkaloidák, melyek a burgonyafélék szárában és leveleiben találhatók. Lehet, hogy tisztában vagy vele, hogy a burgonyafélékhez tartoznak a kulináris kedvenceink, a paradicsom, a burgonya, a padlizsán, a paprikák, és erősen gyulladáskeltő hatásúak. Még visszatérünk a burgonyafélékhez, melybe a gojibogyó is beletartozik, továbbá a gabona- és babfélékhez, valamint egyéb hüvelyesekhez is.

Gondolkodnak a növények?

AZT TERVEZIK, HOGY bántanak minket? Vegyületeket kotyvasztanak, hogy távol tartsák a ragadozókat? Meggyőzik az állatokat arról, hogy a magjaikat arrébb vigyék, hogy kiterjesszék a területüket? Ezek a stratégiák mind arról tanúskodnak, hogy a növényeknek vannak szándékaik, és lehet, hogy tanulni is tudnak. Most biztos azt gondolod, ugyan már, arra biztos képtelenek. A növények természetesen nem úgy gondolkodnak, ahogy te vagy én a gondolkodásról gondolkodunk. De minden élőlény szeretne túlélni és szaporodni. Az evolúciós stratégia szempontjából, akár egy egyszerű növény vagy egy komplex szuperorganizmus vagy, mint az ember, minden géncsoport, ami létrejön, ha csak véletlenül is, a génjeid túlélését biztosítja, és a szaporodás az előnyödet szolgálja. Ha növény vagy, minden géncsoport, amely azt biztosítja, hogy a ragadozó kétszer is meggondolja, megeszi-e a kicsinyeidet, a te nézőpontodból jó dolog. Gondolj erre, ha legközelebb jalapeñóval találkozol.

Tudtad, hogy a növények tudják, ha meg akarod enni őket? Nos, a tudomány jelenlegi állása szerint igen, és nem is ülnek ott csak úgy tétlenül. Mozgósítják a csapataikat, hogy megvédjék magukat, azért küzdenek, hogy megállítsák a ragadozót.5 Jelen esetben a kutatás tárgya egy lúdfű nevű növény (Arabidopsis thaliana), a káposztafélék családjának tagja. A lúdfű volt az első növény, amelynek elkészítették a génállomány-szekvenciáját, hogy a kutatók megértsék a belső működését és más növényekét is. Ahhoz, hogy meglássák, hogy a növények tudatában vannak-e, amikor megeszik őket, a tudósok újraalkották a rezgéseket, melyeket a hernyó bocsát ki, amikor leveleket eszik. Egyéb rezgéseket is felvettek, melyet a növény tapasztalhat, mint például a szél. A lúdfű természetesen reagált a rezgésekre, melyek a rágcsáló hernyó rezgéseit utánozta, méghozzá úgy, hogy több enyhén mérgező mustárolajat szállított a levelekhez, hogy lerázza a ragadozót. A növény nem reagált a szélre vagy egyéb rezgésekre.

Egy másik példa a beszédes nevű mimóza (Mimosa pudica). Megtanulta megvédeni magát a zavaroktól, beleértve azt is, hogy megegyék, védekezően összehajtogatja a leveleit, ha hozzáérnek. A levelek összehajtogatása erőteljesebben megnyilvánul és kitartóbb is, ha a növény olyan területen fejlődik ki, ahol különösen sok zavar éri, mintha zavartalan közegben nő.6 Hűha! Gondolkodó, érvelő növények! Ők se most jöttek le a falvédőről.

A növények a cirkadián ritmusra is reagálnak, ahogy az emberek és más állatok is.7 Egy tanulmányban kutatók arról számoltak be, hogy a növények ún. óragénje határozza meg a napszakot, amikor a növény rovarölő szert termel, hogy ez egybeessen azzal az időszakkal, amikor nagy a valószínűsége annak, hogy a ragadozó portyázik. Amikor a kutatók eltávolították az óragént a növényből, elveszítette a képességét, hogy ezt a mérget termelje.8

Végül pedig koncentráljunk arra a növényi vegyületre, melyről lehet, hogy egészen addig nem hallottál, amíg ezt a könyvet kézbe nem vetted: a lektinekre. Igen, jól olvasod ezt a szót. Lektin, és nem lecitin (egy zsíros anyag a növényekben), és nem is leptin (egy étvágyszabályozó hormon, melyet feljebb már megemlítettünk). Ha a bogarak elkezdenek enni egy levelet a növény egyik oldalán, a másik oldalon szinte azonnal megduplázódik a lektintartalom,9 a növény így próbálja hősiesen elérni azt, hogy ne fogyasszanak többet belőle. Később megtudod, hogy a lektinek döntő szerepet játszanak a védekező mechanizmusokban, melyeket a növények arra használnak, hogy megvédjék magukat, és fontos szerepet játszanak abban is, hogy nekünk ártsanak.

Ehető ellenségek

SZÓVAL MIK AZOK a lektinek? Nagyrészük (egy fontos kivétellel) nagy méretű, növényekben és állatokban található protein, elengedhetetlen fegyver olyan stratégiák alkalmazásában, melyekkel a növények megvédik magukat az állatokkal folytatott állandó küzdelemben. A tudósok 1884-ben fedezték fel a lektineket a különböző vértípusok kutatása során. Mostanáig valószínűleg csak egy híres – vagy inkább hírhedt – lektint ismertél, ez a glutén. Sokkal több van, és hamarosan bemutatom neked a többi fontosat – higgy nekem, jó, ha megismered őket. (Egy kis előzetes: az emberek 94%-a antitestekkel született a földimogyoróban található lektinek ellen.)

Pontosan hogyan segítenek a lektinek a védekezésben? Nos, a legtöbb növény magjában, a gabonafélékben, a héjakban és a legtöbb levélben megtalálható, és a ragadozók testében található szénhidrátokhoz (cukrok), főként a komplex cukrokhoz, az ún. poliszacharidokhoz kötődik, miután elfogyasztották a növényt. Mint az intelligens bombák, a lektinek megcélozzák a cukormolekulákat, és rájuk kapcsolódnak, elsősorban más organizmusok sejtfelületére – főleg gombákra, rovarokra és más állatokra. A sziálsavra is csatlakoznak, mely a belekben, az agyban, az idegsejtek végződéseinél, az ízületekben, és minden testnedvben, beleértve minden élőlény véredényeinek bevonatában is megtalálható cukormolekula. A lektinekre „ragacsos fehérje”-ként is utalnak a kötődési folyamat miatt, ami azt jelenti, hogy megzavarják a sejtek közötti kommunikációt, vagy más mérgezéses vagy gyulladásos reakciót váltanak ki,10 ezt később tárgyalom majd. Például, ha a lektinek sziálsavhoz kötődnek, az egyik idegsejt képtelen az információt egy másik idegsejt felé közvetíteni. Ha valaha is ködösnek érezted az agyad, az a lektineknek köszönhető. A lektinek megkönnyítik a vírusok és a baktériumok kötődését a kiszemelt célpontjaikhoz. Ha hiszed, ha nem, néhány ember – azok, akik érzékenyebbek a lektinre – sokkal könnyebben esik áldozatul vírusos vagy bakteriális fertőzéseknek, mint mások. Gondolj erre, ha úgy tűnik, gyakrabban vagy beteg, mint a barátaid.

A betegségek potenciális okai mellett a lektinek súlygyarapodáshoz is hozzájárulhatnak. Az, hogy a búza lett az északi klíma választott gabonája, a búzában található egyedien alacsony lektintartalmának köszönhető, melyet búzacsíra-agglutininnek (WGA) hívnak, ez az anyag felel a búza hízásra hajlamosító tulajdonságáért. Igen, jól olvastad. A búza segített az őseinknek abban, hogy hízzanak, és meg is tartsák a súlyukat, amikor ínséges idők jártak; akkoriban a „búzapocak” nagyszerű dolognak számított! És tudod, mit? A WGA a búza ősi formáiban a modern búzában is jelen van – és ezért hízunk. A következő fejezetekben megvizsgáljuk tüzetesebben is ezeket az utalásokat.

A növények szinte bármire képesek annak érdekében, hogy a magjaikat távol tartsák a szádtól, és megmentsék a kisbabáikat, még a leveleiket is feláldozzák. A lektinek gyárilag úgy működnek, hogy vagy azon nyomban megölnek bármilyen állatot, aki meg meri enni őket, vagy legalábbis rosszullétet okoznak. Mindenesetre a legyengült ellenség sérülékenyebb. Tegyük fel, hogy ezek a rovarok vagy egyéb állatok túlélik az első találkozást egy ilyen növénnyel, és gyorsan megtanulják, hogy ne fogyasszanak olyan növényt (vagy a magjait), amelytől rosszul érzik magukat, vagy amelyek akadályozzák őket a fejlődésben. Az állat eldönti, hogy ezt a növényt nem érdemes fogyasztani, és zöldebb mezők vagy más fajok után néz, a növény és a kisbabái pedig túlélnek. Megint kölcsönös nyereség helyzete áll fenn, és az enyhülés megmarad.

Őseink számos módot fejlesztettek ki arra, hogy a lektinekkel elbánjanak. Sajnos a modern emberek nem annyira leleményesek. Ehelyett, ha valami olyat eszünk, ami nem ízlik, vagy amitől betegek leszünk, találunk vagy kitalálunk valamit – például a Nexiumot, egy savlekötőt, vagy egy ibuprofén tartalmú gyógyszert, amely csökkenti a fájdalmunkat –, így továbbra is fogyaszthatjuk ezt az anyagot, amely arra készült, hogy elpusztítson, fájdalmat okozzon, vagy legalábbis legyengítsen minket.

Ha a gyomorsavról beszélünk, ezt gondold át: nemcsak, hogy továbbra is fogyasztjuk azokat az ételeket, melyek kárt okoznak bennünk, de még a tápláléklánchoz tartozó állatokat is megetetjük velük, melyek hasonlóan szenvednek ettől az étrendtől. Ha maradhatnának a saját eszközeiknél, a tehenek például soha nem ennének sem kukoricát, sem szójababot – természetes étrendjükbe a füvek és egyéb abrak tartozik –, az ipartelepeken viszont pont ezt kapják. A kukoricában és a szójában található lektinek sokkal hatékonyabbak, mint a fű, abból a szempontból, hogy nehezebbek lesznek tőle a tehenek, és nagyobb arányban tartalmaz zsírt a testük. (A finomított ételekben található kukorica és gabonafélék ugyanígy felhizlalnak téged, ahogy az 5. fejezetből megtudod.) A szója és a kukorica is tele van lektinekkel, melyek teljesen idegenek a tehenektől, komoly gyomorégést és nyelés közben jelentkező fájdalmat okoz nekik, és tulajdonképpen abba is hagyják a fogyasztását. Igen, a teheneknél gyomorégést okoznak a lektinek, ahogy veled is ez van. Annak érdekében, hogy az állatok többet egyenek ebből a hizlaló táplálékból, a farmerek kalcium-karbonáttal dúsítják, ez a Tums11 aktív összetevője. A világ takarmánytermelésének fele tartalmazza ezt az adalékanyagot, amely megszünteti a gyomorégést, és biztosítja, hogy a tehenek továbbra is fogyasszák a kukoricát és a szóját, amely számukra természetellenes étrend.

Valóban az vagy, amit megeszel

A babban és más hüvelyesekben, a búzában és más gabonafélékben, valamint bizonyos más növényekben található lektinek különösen problémásak az emberek számára. Először is, nem telt el elég idő ahhoz, hogy fajunk immunválaszt fejlesszen ki arra, hogy tolerálni tudja ezeket az anyagokat; és ahhoz sem telt el elég idő, hogy az emberi bélrendszer mikrobiomja teljesen képessé váljon arra, hogy lebontsa ezeket a fehérjéket. Ennek eredménye pedig számos egészségügyi probléma, a jéghegy csúcsa pedig a gyomorbaj. (Ha türelmetlenül várod, hogy megtudd a potenciális egészségügyi problémák sorát, lapozz a 68–70. oldalra, és készülj fel a sokkhatásra.) Nem csak az ilyen növények számítanak az egyetlen helynek, ahol lektinekkel találkozhatsz, hiszen állati eredetű termékekben is előfordulnak. Ha a tehenek és más állatok gabona- vagy szójaalapú takarmányt esznek, melyek tele vannak lektinekkel, ezek a fehérjék megjelennek az állatok tejében vagy húsában. Ugyanez történik a csirkék húsával és tojásaival is, melyeket lektintartalmú takarmánnyal etetnek. A farmokon tenyésztett tengeri herkentyűkkel is ugyanez a helyzet, ha szóján vagy kukoricán nevelkednek. Amíg nem láttam első kézből sok „kanárimon”, hogyan válik ezeknek az ételeknek az eltávolítása végső kulccsá a helyreállt egészséghez, én magam sem hittem volna el.

Mindezt az 1980-as évek közepén a személyes tapasztalat hatékonyan alátámasztja. A feleségemmel és két kislányommal Londonba költöztünk, ahol a Great Ormond Street-i híres gyermekkórházban a szívsebészeten voltam ösztöndíjas. Ebben az időszakban a csirkéket Angliában kizárólag darált halhússal etették. A lányoknak hiányzott a kedvenc amerikai ételük, a rántott csirke, ezért egy különleges meglepetés alkalmával elvittem őket a város egyetlen KFC-jébe vacsorázni. Ahogy beleharaptak a csirkébe, fintorogtak, hogy ez nem csirke, hanem hal. Próbáltam meggyőzni őket, hogy tényleg csirke, de valójában nekik volt igazuk. Akkoriban még nem gondoltam bele abba a ténybe, hogy a csirke, melyet kukoricával vagy szójababbal etetnek, az gyakorlatilag nem csirke, hanem egy kotkodáló, két lábon járó gabona vagy bab.

A régi mondás szerint „Az vagy, amit megeszel”. De az is vagy, amit az evett meg, amit te ettél meg. Ha organikusan felnevelt és szabadtartású állati eredetű termékeket fogyasztasz – és most nem szabadon élő állatokról beszélek –, a növényekben található tápanyagok, és a tápanyagok, melyeket a növények a talajból szívtak fel (ahogy azok a növények, melyeket az állatok megettek) mind a testedbe kerülnek, és beépülnek a tested minden egyes sejtjébe. Ha tudod, hogy az étel, amit megeszel, honnan származik, nemcsak egy életmódbeli döntés, hanem közvetlenül hat az egészségedre.

Manapság már bizonyíték van rá, hogy az organikusan termesztett gyümölcsök több vitamint és ásványi anyagot tartalmaznak, mint a hagyományos körülmények között termesztettek,12 de ami még ennél is fontosabb, több polifenolt is tartalmaznak. (Anélkül, hogy túlzottan szakmaivá válnék, ezek a jótékony növényi vegyületek megtalálhatók a teában, a kávéban, a gyümölcsökben, bogyós gyümölcsökben és néhány zöldségben is.) Ugyanez vonatkozik a szabadtartású állati eredetű táplálékokra is. De annak az utalásnak, hogy az vagy, amit megeszel (vagy az vagy, amit az evett meg, amit te megettél), itt még nincs vége. A gabonában és a szójában található lektinek, melyek a hagyományosan nevelt állatokban találhatók, ezeknek az állatoknak a húsában, tejében vagy tojásaiban végzik, végül pedig a te beleidben, ahol még mindig ki tudják fejteni a hatásukat.

Még az organikus, illetve az úgynevezett szabadon tartott állatok is tartalmazzák a lektineket, mert őket is szójával és kukoricával etetik, bár ők organikus változatot kapnak. (Egyébként pedig teljesen legális az állatokat egész életük során egy raktárépületben tartani, ha naponta csak öt percre nyitva van az ajtajuk. Az már mindegy, hogy valószínűleg nem hosszú, tömött sorban menetelnek az ajtó felé.) Hatalmas különbség van egy olyan burger (vagy tej, vagy sajt) között, ami legelőn nevelt tehénből származik, és amely télen szalmát evett, és egy olyan burger között, amit vágóhídon neveltek, és lektingazdag kukoricát és szóját etettek vele.13 Először is, van különbség az omega-3 és az omega-6 zsírok arányában. Bizonyos kivételeket figyelembe véve az omega-6 zsírok gyulladáskeltőek, az omega-3 zsírok pedig gyulladáscsökkentő hatásúak. A kukorica és a szója elsősorban omega-6 zsírokat tartalmaz, míg a fű magas omega-3 zsírban. Megfigyelhető, hogy ugyanez a szójabab és gabona hizlalja fel ezeket a teheneket sokkal jobban, mint ugyanolyan kalóriaszámú fű.14 Ez azt jelenti, hogy a kalóriaforrás fontos szerepet játszik abban, hogyan dolgozzuk fel. Ezt tartsd észben, amíg a súlygyarapodást tárgyaljuk. A problémát súlyosbítja, hogy az Egyesült Államokban szinte minden szója és kukorica genetikailag módosított magokból készül. A 4. fejezetben mélyebbre ásunk a GMO-t tartalmazó táplálékok fogyasztásának hatásával kapcsolatban.

SIKERTÖRTÉNET

Élet a csirkén túl

Yvonne K., egy ötvenéves Los Angeles-i nő komoly lupusszal, ízületi fájdalmakkal, kimerültséggel és kiütésekkel élt együtt, annak ellenére, hogy immunoszupresszáns gyógyszereket szedett, és meditált is. Egy barátja javasolta neki, hogy konzultáljon velem, és én a Plant Paradox programot javasoltam neki. Egy hónapon belül megszűnt az ízületi fájdalma, a fáradtsága és a kiütések nagy része. Abbahagyta az immunoszupresszáns gyógyszereket, és mégis jól volt. Amikor úgy egy hónappal később találkoztam Yvonne-nal, eksztázisban volt a történtek miatt, egy makacs ekcémát kivéve, ami a szemhéján jelentkezett. Azt mondta, nagyon figyel arra, hogy elkerüljön minden rossz ételt, emiatt tüzetesen átfésültük a jó és rossz ételek listáját. Amikor a jó ételek listájához értünk, azt kérdeztem, hogy fogyaszt-e csirkehúst. Azt felelte, csak organikus, szabadon nevelt csirkét eszik. És akkor rájöttünk, hogy gyakorlatilag azt eszi, amit a csirkék ettek: kukoricát és szójababot. Indirekt módon gabonaféléket és hüvelyeseket evett! Azonnal levettük a csirkét az étrendjéről, és az ekcéma két héten belül eltűnt a szemhéjáról. Három évvel később sem tért vissza, így a szabadtartású csirke sem a tányérjára.

Az erő egyensúlya

HOL ÁLL TEHÁT az ember a növények és az állatok világának háborújában? Csak balekok vagyunk, akiknek szegény testében a növényi lektinek és egyéb vegyületek kárt tesznek? Egyáltalán nem. Fontos megértenünk, hogy bár a lektinek lehetnek mérgezőek, vagy okozhatnak gyulladást, és képesek arra is, hogy a tested belső kommunikációs rendszerében zavart keltsenek, minden állat, beleértve az embereket is, kialakítottak egy saját védekező rendszert, hogy a lektineket ártalmatlanítsák, vagy legalábbis mérsékeljék a hatásukat. Egy négyágú védekező mechanizmus véd minket a növények mérgező hatásaitól, főleg a lektinekétől.

1. AZ ELSŐ VÉDELMI VONAL az orrodban található váladék és a szádban a nyál, melyet együttesen mukopoliszacharidoknak hívnak (ez sokféle cukrot jelent). Találd ki, mire való ez a sokféle cukor! Arra, hogy elfogja a lektineket. Ne feledd, a lektinek nem látják a cukrokat. Legközelebb, ha folyik az orrod a fűszeres ételek után, tudhatod, hogy ettél egy kis lektint. Ez az extra adag váladék nemcsak, hogy elfogja a lektineket, hanem pluszbevonatot képez a nyelőcsöveden, amikor az étel halad lefelé.

2. A MÁSODIK VÉDELMI VONAL a gyomorsav, amely sok esetben bizonyos lektin fehérjék emésztését végzi el, bár nem mindegyiket.

3. A HARMADIK VÉDELMI VONAL a baktériumok a szánkban és a bélrendszerben (a mikrobiom része), mely azért alakult ki, hogy hatékonyan tudjunk lektineket fogyasztani, még mielőtt lehetőségük lenne a bélfallal interakcióba lépni. Minél tovább etted egy bizonyos növény lektinjeit, annál régebb óta termelsz olyan bélbaktériumokat, amelyek arra valók, hogy hatástalanítsd őket.15 Ezért, ha elvonsz minden glutént az étrendedből, a gluténevő baktériumok kihalnak, ezért, ha visszatérsz a glutén fogyasztásához, vagy valami olyasmit eszel, amiről nem veszed észre, hogy glutén van benne, nem tudod megemészteni és ez kellemetlenséget okoz.

4. A NEGYEDIK ÉS UTOLSÓ VÉDELMI VONAL egy váladékréteg, melyet bizonyos sejtek termelnek a belső szerveidben. Mint a váladék az orrodban, a szádban, a torkodban, elér egészen a végbeledig, ez a váladékréteg gátként funkcionál. A növényi összetevőket, amiket megettél, ott tartja a belekben, ahova tartoznak, a váladékban található cukrokat használja fel arra, hogy elfogja és felszívja a lektineket. Ha Star Wars- vagy Star Trek-rajongó vagy, gondolj erre a váladékrétegre úgy, mint egy aktivált erőpajzsra!

Összességében ez egy nagyon hatékony rendszer. Minél több lektincsapat ütközik ebbe a védőpajzsba, annál több cukormolekula használódik el a váladékrétegben, és annál több lektin kerül oda, ahol lenni szeretne: az élő sejteknél, melyek a bélfalat bevonják. És most ugrik a majom a vízbe.

Természetesen van még egy erőteljes fegyvered, amit bevethetsz a lektinek ellen vívott harcban – ez pedig az agyad. Ha egyszer rájössz, hogy ezek az ételek problematikusak, el kellene kerülnöd őket, csak ritkán kellene fogyasztanod belőlük, vagy le kellene csökkentened a hatásukat elkészítési módokkal, melyet az őseid régen tudtak, és ezt tárgyalom is, ha elérkezik az ideje. Azt is megérted majd, hogy miért nem jó tanács a savlekötő gyógyszerek használata és a teljesen gluténmentes étrend, kivéve a népesség azon kis részében, akik cöliákiában szenvednek. Ha egyszer jobban megérted a bélrendszered működését, és azokat a mikróbákat is, melyek ezt a helyet otthonuknak hívják, használhatod az agyadat arra, hogy kijavítsd ezeket a ballépéseket.

Itt van tehát az emberi védekező mechanizmus – a II. részben megosztom veled, hogyan erősítheted meg ezt a védőbástyát –, de ahogy az NFL foci felépítését, a lektinek védekező felállását is nyomon lehet követni. A növények megtámadják a hatalmas védekező rendszeredet saját hárompillérű megközelítésükkel, ennek következtében pedig több fronton is betegnek érzed magad.

LEKTINTÁMADÁS 1. STRATÉGIA: Átjutás a bélfalon

A lektinek első számú missziója az, hogy a belek nyálkás falán található sejtek közötti szoros érintkezést fellazítsák. Ha hiszed, ha nem, a bélfal bevonata egy sejtnyi vastagságú, míg felületének területe egy teniszpálya méretével egyenlő.16 Képzeld el, hogy egy egysejtnyi vastag fal a felelős azért, hogy azt a hatalmas határterületet megvédje. A bélfalak vitaminokat, ásványi anyagokat, zsírokat, cukrokat és egyszerű, nem nagy méretű fehérjéket szívnak fel – a lektinek pedig nagy méretű fehérjének számítanak. Ha minden rendben van a beleid és a nyálkás bevonat egészségével, a lektinek nem lesznek képesek a nyálkás sejtek mellé bepréselni magukat. Ha ismered azt a régi játszótéri játékot, hogy Adj, király, katonát!, biztos emlékszel arra, hogy a nagy gyerekek hogyan feszítették szét a karjukat, hogy áttörjenek a határvonalon. Pontosan ez történik, amikor a lektinek áttörik a nyálkás falat.17

Ha egy vagy több védelmi vonal a négyből, melyet fentebb leírtunk, megtörik, a lektinek fellazítják a bélfal szoros érintkezését azáltal, hogy bizonyos sejteken található receptorokkal összekapcsolódnak és egy zonulin nevű kémiai vegyületet hoznak létre. A zonulin megnyitja a sejtek közötti teret a bélfal bevonatán, amely lehetővé teszi a lektineknek, hogy hozzáférjenek a szövetekhez, nyirokcsomókhoz és mirigyekhez, vagy a véráramhoz, ahol semmi keresnivalójuk. Ha egyszer oda kerülnek, úgy viselkednek, mint bármely idegen fehérje, arra késztetik a test immunrendszerét, hogy megtámadják őket. Gondolj arra, amikor egy szálka megy a bőröd alá, és a tested reakciója az, hogy fehérvérsejtekkel támadja meg a szálkát, duzzadást és kivörösödést okoznak. Bár ezt a választ nem látod a lektinek esetében, amikor a korlátaikon túl eső területre tévednek a testedben, biztosíthatlak arról, hogy a lektinek támadása hasonló módon készteti az immunrendszert válaszadásra. Rutinszerűen találkozom ezzel, amikor gyulladásos citokineket mérek, melyek légvédelmi szirénákként működnek, és riasztják az immunrendszert a közelgő fenyegetés miatt.

LEKTINTÁMADÁS 2. STRATÉGIA: Az immunrendszer
összezavarása molekuláris mimikri segítségével

Az állatok birodalmában számtalan példa van arra, hogy bizonyos teremtmények más fajokat utánoznak a saját hasznukra. Néhány molylepkefajta például pókokat utánoz, hogy a ragadozó pókok hagyják őket békén. Az ártalmatlan skarlátkígyó megtévesztően hasonlít a korallkígyóra, melynek halálos a marása, így a ragadozókkal szemben erőteljes védelemmel rendelkezik. A növények hasonló módon utánozhatnak madarakat vagy rovarokat, hogy ne egyék meg őket. Egy találó nevű rovar, a botsáska, pont úgy néz ki, mint egy kiszáradt ág, amely így védekezik a ragadozók ellen. Ezért nem kell meglepődnünk azon, ha felfedezzük, hogy a növények szándékosan termelnek lektineket, melyek megkülönböztethetetlenek a testünkben található egyéb fehérjéktől, ezt a taktikát molekuláris mimikrinek hívjuk.

A lektinek szinte megkülönböztethetetlenek a testünkben található bizonyos más fehérjéktől. Azáltal, hogy ezeknek a fehérjéknek álcázzák magukat, átverik a gazdatest immunrendszerét, és elérik azt, hogy a test megtámadja a saját fehérjéit. A lektinek ezenkívül kapcsolódhatnak a sejtek receptoraihoz is, úgy viselkednek, mint a hormonok, vagy blokkolják a hormonokat, így zavart okoznak a testen belüli kommunikációban, és ámokfutókká válnak (lásd lejjebb). Biztos vagyok benne, hogy több alkalommal is egy járókelő valaki más nevét használva próbált köszönteni téged, aztán elnézést kért, amikor rájött, hogy összetévesztett valakivel. A molekuláris mimikri is hasonló esete a téves mintázat felismerésének.

Az immunrendszerünk sejtjei és más sejtek is „bar-kód” leolvasót használnak, melyet TLR-nek (tollszerű receptoroknak) hívnak, ezek azonosítják be a fehérjéket barátként vagy ellenségként. Ezek a mintázatreceptorok évmilliók alatt alakultak ki, és olyan, bizonyos táplálékokban előforduló új mintázatokkal szembesültek, melyek sajnos képesek utánozni egy sor különböző vegyületet, amelyek a sejteket – főként az immun- és a zsírsejteket – irányítják. Néhány ilyen vegyület például annyira új, hogy őseink közül a legtöbben soha nem találkoztak velük, egészen úgy száz évvel ezelőttig. Néhányan a legrosszabbak közül csak ötven évvel ezelőtt jelentek meg. A 2. fejezetben mélyedünk bele jobban a molekuláris mimikri alattomos hatásaiba.

LEKTINTÁMADÁS 3. STRATÉGIA: A sejtkommunikáció
megszakítása

Néhány lektin zavart okoz a sejtközi kommunikációban is azáltal, hogy utánoznak vagy blokkolnak bizonyos hormonális jelzéseket.18 A hormonok fehérjék, melyek a sejtfalakon található dokkolókba pont beleillenek, és információt szolgáltatnak arról, hogy a hormon mire késztetné a sejtet. Például az inzulinhormon lehetővé teszi, hogy a sejtek beengedjék a glükózt táplálékot adni. Ha többlet van glükózból, inzulin tapad a zsírsejtekre, és azt parancsolja nekik, hogy zsírként tárolják a glükózt, amit felhasználhatnak majd ínséges időkben. Ha a hormon információt bocsát ki, a sejt tájékoztatja a hormont arról, hogy az üzenet megérkezett, és a hormon távozik a dokkolóból, így a sejt készen áll a következő hormon fogadására. Bár a lektinek is tudnak kapcsolódni a sejtfalakon található fontosabb dokkolókhoz, vagy helytelen információt adnak, vagy blokkolják a helyes információ áramlását. Például a WGA nevű lektin megtévesztően hasonlít az inzulinra.19 Pontosan úgy tud csatlakozni az inzulindokkolóra, mintha inzulinmolekula lenne, de a valódi hormonnal ellentétben soha nem távozik – ami olyan kétségbeejtő következményekkel jár, mint a lecsökkent izomtömeg, éhező agy- és idegsejtek, valamint rengeteg zsír. Jaj!

Növényi alapú étrend

Csak az ismétlés kedvéért, nem vagyok zöldségellenes. Távol álljon tőlem! És pont ez a paradoxon az egészben. Lehet, hogy háborúban állunk a növényekkel, de vitaminokat, ásványi anyagokat, flavonoidok hosszú sorát, antioxidánsokat, polifenolokat és más mikrotáplálékokat tartalmaznak (legalábbis a legtöbbük), melyek szükségesek a mikrobiomunk egészségéhez – ebből következik, hogy az egészségünkhöz is kellenek.

A Plant Paradox program tulajdonképpen egy mikrobiom- és mitokondriumcentrikus program, amely a megfelelő növényi táplálékok széles spektrumát kínálja a megfelelő időben, a megfelelő módon elkészítve, és a megfelelő mennyiségben. Mire végigolvastad ezt a könyvet, pontosan tudod, hogy milyen növényi ételeket kell fogyasztanod, melyiket jobb elkerülnöd, és hogyan készíts el bizonyos ételeket, hogy a lektinek hatását ki tudd iktatni. De nem csak növényeken élsz majd. A legtöbb állati eredetű fehérjét leginkább vadon élő tengeri herkentyűből nyerheted, így ezt az étrendet én „peszkatáriánus” étrendnek hívom. A Loma Linda University School of Medicine professzoraként, amely egy hetednapi adventista, vegetáriánus intézet, természetesen vegetáriánusoknak és vegánoknak is felkínálok olyan erőteljes megoldásokat, melyek segítségével elérhetik az optimális egészséget.

A betegeim fele azért keres fel engem, mert más híres bélrendszert gyógyító diéta – mint a GAPS, az SCD vagy a Low FODMAP – nem vált be nekik. Amiről a belek egészségének más szakértői nem vesznek tudomást, az az, hogy számos faktor fontos a lyukasbél-szindróma gyógyításához, elsősorban viszont el kell távolítani azokat a kártékony fehérjéket, amelyek arra kényszerítik a bélfalat, hogy megnyíljon. Amíg ezt nem teszed meg, olyan, mintha egy léket kapott csónakból meregetnéd ki a vizet. Amíg nem töltöd be a lyukakat, és nem csinálsz többet, addig a csónak (és vele együtt te is) süllyedni fogsz.

Szerencsére vannak olyan módszerek, amikkel a lektinek kártékony hatását ki lehet játszani, ezeket fedem fel a következő fejezetekben. Ha követed a Plant Paradox program három fázisát, először is eltávolítod a legproblémásabb lektineket, hogy meg tudd gyógyítani a bélrendszeredet. A legtöbben újra be tudnak vezetni némi lektint az étrendjükbe, de csak rendesen előkezelve és mértékkel. És nem is mindenki egyformán érzékeny az egyes lektinfajtákra. Minél hosszabb ideig ettek egy bizonyos levelet vagy más növényi részt, amely lektint tartalmaz, annál több lehetősége van az immunrendszerednek és a mikrobiomodnak arra, hogy módszereket fejlesszen ki arra, hogy tolerálja valahogy a lektint. Egy bizonyos ponton már csak megvonják a vállukat, ha ezzel a bizonyos fehérjefajtával konfrontálódnak.

A következő fejezetben jobban elmélyedünk a lektinek világában, hogy megértsük, miképpen felelnek leginkább a testedben dúló háborúért. Felrobbantjuk a mítoszt megannyi úgynevezett egészséges étel körül, melyekről megtudod, hogy valójában a szívbetegségek, a diabétesz, az ízületi gyulladás, az elhízás és minden autoimmun betegség mögött meghúzódó rejtett ok.

2.

Vesztésre álló lektinek

Most, hogy bemutattam a lektin nevű komisz fehérjetípust, tegyük fel a következő nyilvánvaló kérdéseket: Ha az elődeink évezredekkel ezelőtt fogyasztották a legtöbb ilyen lektintartalmú táplálékot, miért csak most aknázzák alá az egészségünket? És mi van, ha valami megváltozott az elmúlt években, hogy ez lett a helyzet?

Itt lesz nagyon érdekes a dolog. A lektinek évezredeken keresztül okoztak problémát az embereknek. A kísérletezés és a hibák által bármely állat, így saját fajunk is megtanulta, hogy melyik növényt kell elkerülni. Viszont úgy százezer évvel ezelőtt az emberek tettek egy olyan felfedezést, amely minden más teremtmény fölé lőtt minket a növényekkel való harcban: ez a tűz felfedezése! A főzés részben lebontja a lektineket. Ezenkívül ez egy egyszerű módja annak, hogy áttörjük a növények sejtfalát. Korábban csak a bélbaktériumok voltak képesek mindkét dologra. Ez pedig korai őseinknek lehetővé tette, hogy olyan módon fejlődjenek, mely drámai módon lecsökkentette az emésztéshez szükséges energiabefektetést (és a belek felületének méretét) – ez a változás az energiafogyasztó agy számára elérhetőbbé tette a kalóriákat. Nem volt tökéletes megoldás, a főzés mégis lehetővé tette, hogy felhasználjuk a gumósoknak nevezett föld alatti keményítőtároló rendszert – gondolj csak az édesburgonyára – azáltal, hogy le tudtuk bontani ezeket a korábban emészthetetlen növényi vegyületeket.

Miután a főzés kialakult, a dolgok jól néztek ki a Homo sapiens számára úgy kilencvenezer évig. A rengeteg állat és gumós növény magas, robusztus testalkatú embereket termelt ki. Gyakorlatilag tízezer évvel ezelőttig az átlag emberi magasság kb. 180 cm volt. Viszont amikor az utolsó jégkorszak véget ért, elkezdődtek a problémák. A hatalmas bestiák, melyeken az emberek a hidegben éltek, hamar kihaltak, és az emberiségnek új kalóriaforrásra volt szüksége. Elérkeztünk a mezőgazdasági műveléshez: ez a gabona és babfélék (hüvelyesek) háziasítása a Közép-Keleten. A gyümölcsökkel ellentétben, melyeket éretten azonnal el kell fogyasztani, mindkettőt el lehetett raktározni, és később is fel lehetett használni. A gabona- és hüvelyestermesztés a növények ellentmondásos természetének végső kétélű fegyvere. Évmilliók óta először jutottak lektinek a bélrendszerünkbe, akkor is, ahogy most is felkészületlenek vagyunk rájuk. Hamarosan megérted, hogy a gabona és a bab megjelenése a legjobb és egyben a legrosszabb, ami a fajunkkal történhetett.