RILEY SAGER

MÁR CSAK
EGY MARADT

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

The Only One Left

Copyright © 2023 by Todd Ritter

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Borító: az eredeti borító alapján

a HODDER & STOUGHTON engedélyével

Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-036-3

MOBI ISBN 978-963-624-037-0

A családomnak

Megint az írógépnél vagyunk, Lenora a kerekesszékében, én pedig mellette állok, és bal kezét a billentyűk fölé helyezem. Egy friss lap van befűzve a gépbe, a tegnap estit már kivettem. Ott fekszik a többi oldal tetején, beszélgetéseink mementójaként.

mindent el akarok mondani neked

olyan dolgokat is amiket soha senkinek nem mondtam el

igen arról az éjszakáról

mert bízom benned

De én nem bízom Lenorában.

Nem teljesen.

Amennyire kevés cselekvésre képes, annál több mindennel vádolják, és én továbbra is őrlődöm az érzéseim között. Egyszerre akarom védelmezni az ártatlanságát, és az arcába üvölteni, hogy bűnös.

De ha el akarja mondani, mi történt, hajlandó vagyok meghallgatni.

Bár az a gyanúm, hogy a legtöbb dologban hazudni fog.

Vagy, ami még rosszabb, beavat a teljes, félelmetes igazságba.

Lenora bal kezének ujjai dobolni kezdenek a billentyűkön. Érzem rajta, hogy türelmetlen. Beszélni akar. Mély levegőt veszek, bólintok, és segítek neki leírni az első mondatot.

Amire a legjobban emlékszem

Amire a legjobban emlékszem – és ami még mindig kísért a rémálmaimban –, azok a percek, amikor már majdnem vége volt.

Emlékszem a szél zúgására, ahogy a teraszra léptem. Üvöltve gyűjtötte erejét az óceán habjai felett, hogy átszáguldva a parti sziklákon egyenesen belém csapódjon. Akkora ereje volt, hogy megtántorodtam tőle, mintha egy láthatatlan, de rendíthetetlen erő lökdösne vissza a kastély felé.

Bárhová szívesebben mentem volna, mint oda.

Halk nyögéssel visszanyertem az egyensúlyomat, és elindultam a csúszós teraszon. Az eső vigasztalhatatlanul szakadt, és az esőcseppek olyan hidegek voltak, mintha ezernyi tűvel szurkálták volna a testemet. Viszont segített föleszmélni a bódult állapotból, amibe kerültem. Az érzékszerveim kiélesedtek, és kezdtem felfogni a dolgokat.

A vérvörös hálóingemet.

A kezemet, ami meleg a ragadós vértől.

A kést, amit még mindig a markomban szorítottam.

Ez is véres volt, de a hideg eső lassan tisztára mosta.

Továbbnyomultam előre, a nekem feszülő széllel dacolva, minden egyes pengeéles esőcsepp úgy vágott belém, hogy zihálva kapkodtam tőle a levegőt. Előttem az óceán a viharral versenyt őrjöngött, hullámai megvadulva csapódtak szüntelen a szikláknak, jó húsz méter mélyen alattam. Csak a teraszt körbeölelő zömök márványkorlát választott el a lenti őrület sötét szakadékától.

Amikor elértem a korlátot, fojtott kiáltás tört ki belőlem. Tébolyult volt, és furcsa. Félig nevetés, félig zokogás.

Az életem, amit néhány órával ezelőtt még gondtalanul éltem, örökre eltűnt.

Ahogy a szüleim is.

És mégis, abban a pillanatban, a terasz korlátjának támaszkodva, a késsel a kezemben, a durva széllökések ütéseit állva, miközben véráztatta testemet verte a fagyos eső, nem éreztem mást, csak megkönnyebbülést. Tudtam, hogy hamarosan vége lesz mindennek.

Visszafordultam a kastély felé. Az összes szoba ablakából ömlött a fény. A gyertyák jutottak róla eszembe, amelyek nyolc hónappal korábban az emeletes születésnapi tortámat díszítették. Nagyon szépen nézett ki kivilágítva. Elegánsan. Bődület mennyiségű pénz, ami a makulátlanul tiszta üvegek mögött csillogott.

De én tudtam, hogy a látszat néha csal.

És hogy még egy börtöncella is szépnek tűnhet, ha megfelelő módon világítják be.

Odabent a testvérem sikoltozott. A zsigerig hatoló rémület hangja úgy hasított az éjszakába, mint egy sziréna. Ilyet csak akkor hall az ember, amikor valami egészen szörnyű történik.

Mint most.

Lenéztem a késre, amit még mindig szorítottam, de már tisztán, szinte ártatlanul csillogott. Tudtam, hogy újra használhatnám. Egy utolsó vágás. Egy utolsó szúrás.

Nem tudtam rávenni magam, hogy megtegyem. Ehelyett inkább átdobtam a kést a korláton, és néztem, ahogy eltűnik a messze alattam dühöngő hullámokban.

Miközben a testvérem tovább sikoltozott, lesétáltam a teraszról, és a garázsba mentem, hogy hozzak egy kötelet.

Ennyire emlékszem… és erről álmodtam, amikor felébresztettelek. Átjárt a rémület, mert olyan valóságosnak tűnt, mintha minden újra megismétlődne.

De te nem erre vagy a legkíváncsibb, ugye?

Tudni akarod, hogy valóban olyan gonosz vagyok-e, mint ahogy mindenki mondja.

A válaszom az, hogy nem.

És az, hogy igen.

EGY

Az ügynökség a Main Streeten fekszik, egy szépségszalon és egy üresen ásító kirakat között, ami így utólag visszagondolva szinte prófétai sejtetés. Amikor az első állásinterjúra érkeztem, még volt itt egy utazási iroda, az üveg mögött plakátok hirdették a szabadságot, a menekülést a megszokottból, az örökös napsütést egy távoli tájon. Utolsó látogatásomkor, amikor közölték velem, hogy felfüggesztettek, a kirakat üres és sötét. Most, hat hónappal később, aerobikstúdió nyílt a helyén, de fogalmam sincs, ez vajon mit jelezhet előre.

Odabent Mr. Gurlain vár rám egy íróasztal mögött, a mögöttem becsukódó ajtó hangja természetellenesen hangosan visszhangzik az egyébként üres térben.

– Helló, Kit – köszön Mr. Gurlain, és sokkal barátságosabbnak tűnik, mint a legutóbbi látogatásomkor. – Jó újra látni magát.

– Részemről az öröm – hazudom.

Soha nem éreztem jól magam Mr. Gurlain közelében. Vékony, magas, és egy kicsit sólyomszerű, akár temetkezési vállalkozónak is elmehetne. Illik is hozzá, tekintve hogy általában ez a következő állomás az ügynökség gondjaira bízottak többségének.

A Gurlain Otthonápolási Ügynökség a hosszú távú elköteleződéssel járó, huszonnégy órás betegfelügyeletet vállaló idősgondozásra és betegápolásra specializálódott. Itt, Maine-ben ez az egyetlen ilyen ügynökség. Az iroda falain poszterekről mosolyognak le a barátságos ápolónők, még akkor is, ha hozzám hasonlóan az ügynökség munkatársainak többsége jogilag nem mondhatja magáénak ezt a címet.

– Most már ápolónő – mondta Mr. Gurlain azon a sorsdöntő első látogatáson. – Nem csak gondozó. Szakképzett ápolónő.

Az ápolónők aktuális névsora a Mr. Gurlain íróasztala mögötti hirdetőtáblán volt kifüggesztve, gondosan vezetve, hogy kik állnak rendelkezésre, és ki van éppen beteghez kiosztva. Valaha az én nevem is szerepelt köztük, de mindig az elérhetetlenek között, mindig kiosztva valaki mellé, akire vigyázhattam. Büszke voltam erre. Amikor megkérdezték, hogy mivel foglalkozom, igyekeztem Mr. Gurlain hangsúlyát a lehető legjobban utánozni, és azt válaszoltam:

– Ápolónő vagyok.

Olyan tiszteletre méltónak hangzott. Az emberek csodálattól kitáguló szemmel néztek rám, miután ezt elárultam nekik, és ettől úgy éreztem, végre megtaláltam az életcélomat. Nem voltam buta, de nem is tartoztam a jó tanulók közé, végigcsináltam a középiskolát becsülettel, aztán az érettségi után sokáig küszködtem, hogy mit kezdjek az életemmel.

– Jól bánsz az emberekkel – mondta anyám, miután kirúgtak egy gépírói állásból. – Talán az ápolói szakmát is kipróbálhatnád.

Ápolónőnek lenni azonban képzettséget igényelt.

Ezért olyan helyet kerestem, ahol ezt annyira nem veszik komolyan, és e nélkül is el tudok helyezkedni.

Egészen addig, amíg el nem követtem azt, amit.

És most itt vagyok, és szorongok.

– Hogy van, Kit? – kérdezi Mr. Gurlain. – Remélem, kipihenten és felfrissülten. Semmi sem tesz jobbat a léleknek, mint élvezni a pihenést.

Őszintén szólva fogalmam sincs, hogyan válaszoljak erre. Érezzem magam jól, miközben hat hónappal ezelőtt fizetés nélkül felfüggesztettek? Pihentetőnek kellett volna lennie, hogy kénytelen voltam visszaköltözni a gyerekkori hálószobámba, és lábujjhegyen járkálni a dühtől némán forrongó apám körül, akiből sütött miattam a csalódottság, és meg sem próbálta titkolni? Élvezzem, hogy az ügynökség, az állami egészségügyi és humánszolgáltatási minisztérium, valamint a rendőrség is vizsgálatot folytat ellenem? A válasz természetesen az, hogy nem. Mindegyikre.

Ahelyett, hogy mindezt bevallanám Mr. Gurlainnek, egyszerűen csak annyit felelek:

– Igen.

– Csodálatos. Most, hogy már minden kellemetlenség mögöttünk van, itt az ideje az újrakezdésnek.

Felháborodom. Kellemetlenség. Mintha az egész csak egy kis félreértés lenne. Az igazság az, hogy az elmúlt tizenkét évet az ügynökségnél töltöttem. Jó voltam abban, amit csináltam. Elhivatottan és lelkiismeretesen ápoltam mindenkit és mindent. Testet és lelket. Törődtem a munkámmal. Mégis, amint valami rosszul sült el, Mr. Gurlain azonnal úgy kezdett el intézkedni, mintha közönséges bűnöző lettem volna. Bár tisztáztak minden vétkem alól, és újra dolgozhattam, az egész ügy keserűvé tett. Leginkább Mr. Gurlainnel szemben.

Nem terveztem, hogy visszajövök az ügynökséghez. De minden álláskeresésem teljes kudarcot vallott. Több tucat jelentkezést adtam be olyan pozíciókra, amelyeket nem is akartam elnyerni, mégis teljesen összetörtem, amikor nem hívtak be interjúkra. Se árufeltöltőnek a szupermarketbe. Se pénztárosnak a drogériába. De még húspogácsát sütni se abba az új McDonald’sba, ahol játszótér is van, az autópálya mellett. Jelenleg a Gurlain Otthonápolási Ügynökség az egyetlen lehetőségem. És bár utálom Mr. Gurlaint, a munkanélküliséget még jobban.

– Lenne új megbízása a számomra? – kérdezem, és igyekszem minél gyorsabban átesni az egészen.

– Igen – válaszol Mr. Gurlain. – A beteg sok éve sorozatos agyvérzést szenvedett el, és állandó ápolásra szorul. Volt egy ápolója, de ő meglehetősen hirtelen távozott a pozícióból.

– Állandó ápolás. Ez azt jelenti…

– Hogy együtt kell élnie vele, igen.

Bólintok, hogy elrejtsem a meglepetésemet. Azt hittem, Mr. Gurlain olyan munkát ad elsőre, amit még az ügynökség is olykor kedvezményes áron kínál a helyieknek. Kilenctől ötig, egy-egy napokra küld ki idős emberek magányát enyhíteni. De ez igazi megbízásnak tűnik.

– A szállás és ellátás természetesen biztosított – folytatja Mr. Gurlain. – De önnek a nap huszonnégy órájában készenlétben kell állnia. Minden szabadidőigényt, amire szüksége van, önnek és az ápoltnak kell egyeztetnie. Érdekli a dolog?

Persze hogy érdekel. De száz különböző kérdés tart vissza attól, hogy azonnal igent mondjak.

– Mikor kezdődne a munka?

– Azonnal. És ami azt illeti, ha a teljesítménye kielégítő lesz, nem látom okát, hogy miért ne maradhatna ott addig, amíg már nem lesz önre szükség.

Más szóval amíg a beteg meg nem hal.

Az otthoni ápolói munka kegyetlen valósága, hogy a munka mindig ideiglenes.

– Hol lenne helyileg? – kérdezem, és őszintén remélem, hogy az állam valamelyik távoli részén van; minél messzebb, annál jobb.

– A városon kívül – mondja Mr. Gurlain, és ezzel a három szóval szertefoszlatja a reményeimet. Ám egy lélegzetvételnyi idővel később újraélednek, amikor hozzáteszi: – A Sziklákon.

A Sziklák.

Csak a nevetségesen gazdag emberek élnek ott, hatalmas házakban, az óceánra néző, sziklás part tetején. Az ölemben ökölbe szorul a kezem, körmeim a tenyerembe vájódnak. Ez váratlanul ért. Egy esély, hogy elcserélhetem a koszos farmot, ahol felnőttem, egy házra a Sziklákon? Túl szépnek tűnik ahhoz, hogy igaz legyen. Ami biztosan így is van. Senki sem mond fel egy ilyen munkát, hacsak nincs valami probléma.

– Miért mondott fel az előző ápolónő?

– Fogalmam sincs. Csak annyit tudok, hogy a megfelelő helyettesítő személy megtalálása gondot jelentett.

– A beteg… – itt szünetet tartok, mert nem tudom kimondani, hogy nehéz eset, pedig ezt a kifejezést szeretném a legszívesebben használni – speciális ellátásra szorul?

– Nem hiszem, hogy az állapota különösebb gondot okozna, bármennyire is kényes a helyzet – válaszolja Mr. Gurlain. – A probléma, őszintén szólva, a beteg hírneve.

Mocorogni kezdek a székemben.

– Ki a beteg?

– Lenora Hope.

Évek óta nem hallottam ezt a nevet. Legalább egy évtizede. Talán megvan kettő is. Most, hogy hallom, meglepődve pillantok fel az ölemből. Valójában több mint meglepődve. Meg vagyok döbbenve. Olyan érzés, amit emlékeim szerint még nem biztos, hogy tapasztaltam. Most mégis ott van, egyfajta szorongó sokk, ami úgy verdes a bordáim között, mint egy kalitkába zárt madár.

– Az a Lenora Hope?

– Igen – bólint Mr. Gurlain egy rosszalló szipogás kíséretében, mintha sértő lenne a gondolat is, hogy szó lehetne bárki másról.

– Fogalmam sem volt róla, hogy még életben van.

Fiatalabb koromban abban sem voltam biztos, hogy Lenora Hope valóban létezik. Azt hittem, hogy csak egy mítosz, amit a gyerekek találtak ki, hogy legyen kivel ijesztgetniük egymást. A gyerekkoromban hallott rigmus visszakapaszkodik a gondolataim közé.

Tizenhét éves volt, szinte gyerek,

Kishúgát kötéllel gyilkolta meg.

Néhány idősebb lány megesküdött, hogy ha lekapcsolom az összes villanyt, odaállok a tükör elé, és elmondom ezt a rigmust, akkor maga Lenora jelenik meg a tükörben. És ha ez megtörténik, akkor jól vigyázzak, mert azt jelenti, hogy a családom lesz a következő áldozat. Soha nem hittem benne. Tudtam, hogy ezer ilyen kitaláció kering, vegyük például Bloody Maryt, ami azt jelentette, hogy Lenora Hope sem volt valódi.

Tizenéves koromban tudtam meg az igazságot. Lenora Hope nemcsak hogy létezett, de helybéli volt, és kiváltságos életet élt egy kastélyban. Egészen addig, amíg egy este be nem kattant.

Apja testét késsel szurkálta szét,

Elvette anyja boldog életét.

– Nagyon is él – feleli Mr. Gurlain.

– Istenem, már biztosan nagyon öreg.

– Hetvenegy éves.

Ez lehetetlennek tűnik. Mindig azt feltételeztem, hogy a gyilkosságok egy másik évszázadban történtek. Az abroncsos szoknyák, gázlámpák és lovas kocsik korában. De ha Mr. Gurlainnek igaza van, akkor mindent összevetve ez azt jelenti, hogy a Hope család lemészárlása nem is olyan régen történt.

Gyorsan számolni kezdek magamban, és arra a következtetésre jutok, hogy a gyilkosságok 1929-ben történtek. Alig ötvennégy évvel ezelőtt. Ahogy a dátum a helyére kerül, a rím utolsó sorai is megérkeznek.

Nem én tettem! – vallja Lenora Hope,

De életben ő van, családja halott.

Ami a jelek szerint még mindig így van. A hírhedt Lenora Hope él, bár állandó gondozásra szorul. Az én gondozásomra, ha akarom a megbízást. De nem akarom.

– Nincs semmi más elérhető? Nincs más új beteg?

– Attól tartok, nincs – rázza a fejét Mr. Gurlain.

– És a többi ápolónő közül senki sem elérhető?

– Mindenki foglalt. – Mr. Gurlain összeszorítja az ujjait. – Van valami problémája a megbízással?

Igen, van problémám. Sőt ami azt illeti, több is, kezdve azzal a ténnyel, hogy Mr. Gurlain nyilvánvalóan még mindig azt hiszi, hogy bűnös vagyok, de további bizonyítékok nélkül nincs jogi alapja arra, hogy kirúgjon. Mivel a felfüggesztés nem űzött el, ezt most azzal próbálja meg elérni, hogy a város saját Lizzie Bordenjének{1} gondozásával bíz meg.

– Nos, én nem… – keresem a megfelelő szavakat. – Figyelembe véve, amit tett, nem hiszem, hogy szívesen gondoskodnék olyasvalakiről, mint Lenora Hope.

– Soha nem ítélték el semmilyen bűncselekményért – ellenkezik Mr. Gurlain. – Mivel soha nem bizonyították be a bűnösségét, így nincs más választásunk, mint hogy elhiggyük, hogy ártatlan. Azt hittem, ha valaki, ezt ön pontosan érteni fogja.

A szomszédos aerobikstúdióval közös fal mögül tompán áthallatszik a zene. A Physical Olivia Newton-Johntól. Nem az aerobikról szól, bár fogadok, hogy a szakadt pólóban és lábmelegítőben edző háziasszonyokat ez nem érdekli. Nekik csak az illúzió számít, hogy ha elég pénzt fizetnek az órákra, akkor sikerrel veszik fel a harcot a középkorral járó pluszkilókkal szemben. Ezt a luxust én nem engedhetem meg magamnak.

– Tudja, hogy megy ez, Kit – teszi hozzá Mr. Gurlain. – Én kiosztom a feladatokat, az ápolónők pedig teljesítik őket. Ha ez nem tetszik, akkor azt javaslom, hogy végleg váljunk el egymástól.

Én lennék a legboldogabb. De tudom, hogy munkára van szükségem. Bármilyen munkára.

El kell kezdenem újra annyit keresni, hogy félre tudjak tenni, mert a megtakarításaim szinte a nullára apadtak.

Legfőképpen pedig el kell távolodnom apámtól, aki hat hónapja alig szól hozzám. Olyan tisztán emlékszem az utolsó, hozzám vágott mondatára, mely végighasított a szoba levegőjén, akár egy éles penge, mintha tegnap történt volna. A konyhaasztalnál ült, a reggeli újságot olvasta, a reggelije érintetlenül hevert előtte. Lecsapta az újságot maga elé, és a címlapon hatalmas betűkkel virító főcímre mutatott.

Lebegő érzés lett úrrá rajtam, ahogy bámultam rá. Mintha nem is velem történne ez az egész, hanem valakivel, aki egy rossz tévéfilmben próbál eljátszani engem. A cikkben az iskolai évkönyvbe készült fényképem szerepelt. Nem sikerült jól, ezek a fotók sosem előnyösek. Próbáltam természetesen mosolyogni a gimnázium tornatermében felállított kék háttér előtt, amely az újság hasábjain piszkosszürkének tűnt. A képen a borzas hajam pontosan ugyanúgy nézett ki, mint aznap reggel. A sokktól lezsibbadva az első gondolatom az volt, hogy el kellene mennem végre fodrászhoz.

– Amit mondanak, az nem igaz, Kit-Kat – szólt apám, mintha megpróbált volna megnyugtatni.

De a szavai ellentmondtak lesújtott arckifejezésének. Tudtam, hogy nem miattam mondja, hanem saját maga miatt. Próbálta meggyőzni magát, hogy amit olvas, az nem lehet igaz.

Apám a szemétbe dobta az újságot, és egyetlen szó nélkül elhagyta a konyhát. Azóta nem sokat beszélt velem. A fél év alatt közénk feszült, hosszú és fojtogató csendre gondolok, amikor megszólalok:

– Rendben. Elvállalom a megbízást.

Győzködöm magam, hogy nem is lesz olyan rossz. A munka csak ideiglenes. Legfeljebb néhány hónap. Csak addig, amíg össze nem gyűjtök elég pénzt, hogy új helyre költözzek. Valami jobb helyre. Messze innen.

– Csodálatos – nyugtázza Mr. Gurlain a lelkesedés legkisebb jele nélkül. – A lehető leghamarabb jelentkeznie kell a szolgálatra.

Útbaigazítást kapok Lenora Hope házához, és egy telefonszámot, hogy hívjam fel, ha nem találom meg. Aztán Mr. Gurlain bólint, jelezve, hogy az ügy el van intézve. Távozáskor vetek egy pillantást az íróasztala mögötti hirdetőtáblára. Jelenleg három ápolónőnek nincs megbízása. Tehát vannak még szabadok. Az ok, amiért Mr. Gurlain hazudott erről, teljesen nyilvánvaló.

Még mindig büntet, amiért megszegtem a protokollt, és besároztam az ügynökség jó hírnevét.

De ahogy kilépek az ajtón a csípős októberi levegőbe, eszembe jut egy másik ok, amiért ezt a feladatot én kaptam. Megdermedek a gondolattól, és nem a hideg idő miatt.

Mr. Gurlain azért választott engem, mert Lenora Hope az egyetlen beteg, akit senki nem fog számon kérni rajtam – még a rendőrség sem –, ha megölném.

KETTŐ

Kevesebb mint egy óra alatt összeszedem a holmimat. Hamar megtanultam, hogy egy ápolónőnek teljesen fölösleges mindent magával cipelnie. Egy orvosi táska, egy bőrönd és egy doboz. Ennél többre nincs szükség.

Az orvosi táska tele van a szakmámhoz szükséges dolgokkal. Lázmérő, vérnyomásmérő, sztetoszkóp. A szüleimtől kaptam a fekete bőrtáskát, amikor Mr. Gurlain először alkalmazott. Tizenkét évvel később még mindig ezt használom, bár a cipzár olykor beragad, és a bőr a sarkoknál megrepedt.

A kisbőröndömet a neszesszerem és néhány egyszerű ruha tölti ki. Unalmas nadrágok és néhány kardigán, amelyek legalább tíz éve kimentek a divatból. Már rég felhagytam azzal, hogy stílusos legyek. A kényelem és a takarékosság többet ér.

A doboz tele van könyvekkel. A legtöbbjük ponyva. Egykor az anyámé voltak, és a borítók gyűröttségén látszik, hogy egy könyvmoly olvasta őket buzgón.

– Soha nem vagy egyedül, ha van egy könyv a közeledben – szokta volt mondani. – Soha, de soha.

Bár értékelem a romantikát gondolatban, azt is tudom, hogy hazugság. Hat hónapja könyvek vesznek körül, és még soha nem éreztem magam ennyire egyedül.

Miután mindent összepakoltam, kikukkantok az előszobába, hogy meggyőződjek róla, szabad az út a konyhából nyíló hátsó ajtóhoz. Apám hazajött ebédelni, ami néha elő szokott fordulni, ha olyan helyre megy ki dolgozni reggel, ami a közelben van. De már a nappaliban majszolja a szendvicsét, mélyre süppedve a fotelágyba.

Az elmúlt hat hónapban a kerülgetés magasiskoláját jártuk ki, és az egymás elől bujkálás nagymestereivé váltunk. Egész hetek teltek el úgy, hogy hiába laktunk egy házban, nem is láttuk egymást. Én többnyire a szobámban maradtam, a konyhába csak akkor merészkedtem, amikor biztos voltam benne, hogy apám dolgozik, alszik, vagy a barátnőjével van, akiről nem szabadna tudnom. Nem mutatott be minket egymásnak. Csak azért tudok a létezéséről, mert múlt héten hallottam őket beszélgetni a nappaliban, és meglepett a női hang a házban, ami nem az enyém. Másnap este apám úgy surrant el otthonról, mint egy tilosban járó kiskamasz, aki vagy túlságosan félt bevallani, hogy újra randizni kezdett, vagy túlságosan szégyellt engem ahhoz, hogy megkockáztassa, amint összefutok az új barátnőjével.

Most én vagyok az, aki kioson. Lábujjhegyen teszek meg minden lépést, pedig kétszer is fordulnom kell a kocsimhoz és vissza, egyszer a bőröndért és az orvosi táskáért, egyszer pedig a könyvekkel teli dobozért. Mikor a második körrel végzek, Kennyt a Ford Escortomnak támaszkodva találom. Nyilván meglátott, ahogy a bőröndöt pakoltam, és kijött a szomszédos házból, hogy kíváncsiskodjon. A kezemben lévő dobozt bámulva megkérdezi:

– Elköltözöl?

– Egyelőre igen – mondom. – Talán örökre. Új megbízást kaptam.

– Azt hittem, kirúgtak.

– Felfüggesztettek. Most ért véget.

– Ó. – Kenny elgondolkozva ráncolta a homlokát. Ez ritkán fordul elő nála. Általában kanos, kiéhezett pillantással fal fel, amikor meglát. – Egy gyors menet, mielőtt elmész?

Na, ez az a Kenny, akit megismertem, mióta májusban először feküdtünk le egymással. Hozzám hasonlóan ő is a szüleivel él. Csak húszéves. Ő az én piszkos kis titkom. Vagy, ami még valószínűbb, én vagyok az övé.

Egy délután kezdődött, amikor mindketten egyszerre lustálkodtunk szomszédos telkeink udvarán, én egy Sidney Sheldon-kötetbe merültem, Kenny pedig egy jointba. Titokban méregettük egymást, és már jó néhányszor összenéztünk a kerítés felett, mielőtt megszólított:

– Ma nem dolgozol?

– Nem – válaszoltam. – Te?

– Nem.

Aztán, mivel unatkoztam és magányos voltam, így folytattam:

– Kérsz egy sört?

Kenny azt mondta, hogy persze. Úgyhogy inni kezdtünk. És beszélgetni. Végül a kanapén kötöttünk ki, vadul smárolva.

– Akarsz dugni? – kérdezte Kenny.

Egy hónap telt el a felfüggesztésem óta, tele voltam önsajnálattal. Végignéztem rajta. Nem nézett ki rosszul. Különösen a karja tetszett, melyen duzzadtak az erek, izmos és napbarnított volt. Sokkal rosszabb is lehetett volna – ahogy volt is már rá példa.

– Aha – mondtam egy vállrándítással. – Miért ne?

Amikor vége lett, megfogadtam, hogy soha többé nem teszem meg. Tizenegy éves voltam, amikor Kenny megszületett, az isten szerelmére. Emlékszem, ahogy a szülei hazahozták a kórházból, anyám gügyögött neki, apám pedig egy borítéknyi pénzt csúsztatott az apja izzadt tenyerébe.

De amikor Kenny két nappal az első szex után megjelent a hátsó ajtóban, és úgy nézett rám, mint egy kóbor kutya, aki maradékot kunyerál, beengedtem, és szó nélkül a hálószobámba vezettem.

Így volt ez hetente egyszer, kétszer, néha háromszor is. Én is tisztában vagyok a helyzettel. Ebben nem volt semmi romantika. Az esetek többségében gyakorlatilag egymáshoz sem szóltunk. És bár bűntudatom van miatta, azt is tudom, hogy az olvasáson kívül kellett valami, amivel átvészelhettem a hosszú, magányos napokat.

– Az apám bent van – mondom Kennynek. – És az új betegem vár.

Nem árulom el neki, hogy ki az új beteg. Félek, hogy mit gondolna rólam, amiért elvállaltam.

– Persze, értem – bólogat Kenny, és nem is próbálja leplezni a csalódottságát. – Hát akkor szia, meg minden.

Figyelem, miközben megteszi a rövid utat a házukig. Amikor anélkül, hogy még egy pillantást küldene felém, bemegy a házba, a szívembe nyilall valami furcsa érzés. Nem éppen szomorúság, de valami, ami nagyon közel áll hozzá. Lehet, hogy csak szex volt, és lehet, hogy csak Kenny volt, de legalább volt valami és volt valaki.

Mostantól nincs semmi és senki.

Beteszem a dobozt és a bőröndöt a csomagtartóba, mielőtt utoljára belépek a házba. Apámat a nappaliban találom, a déli híreket nézi, mert anyám is mindig ezt csinálta. Tehát családi szokás, és Pat McDeere számára a régi szokások nehezen halnak ki. A tévében éppen Reagan elnök beszédéből vetítenek egy rövid részletet, a gazdaságról mond nagy dolgokat, miközben „Csak mondj nemet”{2} Nancy szemérmesen áll mellette. Apám, aki párttól függetlenül minden politikust utál, gúnyosan felhorkant.

– Lószart, Ronnie – motyogja, a szája tele szendviccsel. – Próbálj meg egyszer valami olyat csinálni, ami segít is a hozzám hasonló srácoknak.

Az ajtóban állok, és megköszörülöm a torkomat.

– Apa, elmegyek.

– Ó.

A szó mögött nyoma sincs meglepetésnek. Ha valami, akkor az apám inkább megkönnyebbültnek tűnik.

– Visszatérek a munkámhoz – teszem hozzá annak ellenére, hogy nem kérdezősködik a részletekről. – Az új betegem agyvérzést kapott. Kint él a Sziklákon.

Abban a reményben fűztem hozzá, hátha lenyűgözi – vagy legalábbis érdeklődést vált ki belőle – a gondolat, hogy gazdag emberek rám bíznak valakit, mert megbíznak bennem. Ha így is van, nem mutatja ki.

– Oké – mondja.

Tudom, hogy az egyetlen biztos módja annak, hogy apám teljes figyelmét magam felé fordítsam, az lenne, ha elárulnám neki az új betegem nevét. De elfog az érzés, ami Kennyvel kapcsolatban is megjelent. Inkább nem árulom el. Ha megtudja, hogy Lenora Hope-ot fogom ápolni, csak arra lesz jó, hogy apám még kevesebbre tartson. Már ha ez egyáltalán lehetséges.

– Szükséged van valamire, mielőtt elmegyek? – kérdezem inkább.

Apám újabb falatot harap a szendvicséből, és megrázza a fejét. A fájdalom, amit odakint éreztem, újabb rúgással tér vissza. Ezúttal keményebben. Olyan erősen, hogy esküszöm, érzem, ahogy a szívem egy darabja letörik, és most a gyomrom mélyére zuhan.

– Megpróbálok kéthetente bejelentkezni.

– Nem muszáj – mondja apám.

Több szó nem esik.

Egy pillanatra még megtorpanok az ajtóban – várok, reménykedem, némán könyörgök, hogy tegyen hozzá még valamit. Bármit. Viszontlátásra. Örülök, hogy végre egyedül maradhatok. Húzz már a picsába.

Bármi jobban esne, mint ez a közöttünk feszülő ellenséges csend, amitől semminek érzem magam.

Rosszabbnak, mint a semmi.

Láthatatlannak.

Annak érzem magam.

Kilépek az ajtón, én sem veszem a fáradságot, hogy elköszönjek. Épp eléggé fáj ez a csend. Ha még a köszönésem sem viszonozná, azt nem bírnám elviselni.

HÁROM

Szól a zene a kocsimban, miközben a sziklás parthoz simuló úton haladok, egyre magasabbra és magasabbra kanyarogva. A Ford egyre hangosabban veszi alattam a levegőt, és az Atlanti-óceán háborgó vizének hullámai szép lassan fehér foltokká olvadnak, ahogy messze lent a homokos partra csapódnak. Már a Sziklákon járok, ahol minden négyzetcentiméter a pénzről árulkodik, és a ritkán elszórt villák úgy kapaszkodnak a sziklaszirtekbe, mint ahogy a zsiványok tanyái bújhattak el barlangok és borostyánfüggöny mögött.

A lakosság igen kis része engedheti csak meg magának, hogy a Sziklákon lakjon. Ezen a magasságon már ritkás a levegő, nem jut mindenkinek – és ez mindig is így lesz. Itt lakik a város krémje, minden és mindenki fölött, mintha maga a Jóisten helyezte volna őket oda.

Mégis itt vagy, Kit-Kat – mondta volna anyám. – Úton az egyik ilyen házba, ahol vár a munka.

Nem értek vele egyet. Ahová én tartok, az még egy ilyen környezetben sem vonzó úti cél.

Hope’s End.{3}

Egészen a mai napig egyszerűen csak a Hope-házként hallottam emlegetni, általában fojtott hangon és olyan hangsúllyal, amelyet tragikus események ismertetéséhez szokás használni. Teljesen érthető. A Hope’s End megdöbbentően apokaliptikus név egy ehhez hasonló birtok számára. Különösen ha figyelembe vesszük, mi történt ott.

Az én ismereteim a történtekkel kapcsolatban gyakorlatilag az ismert hatsoros rigmussal kimerülnek. Azt tudom, hogy Winston Hope szállítmányozással szerzett vagyont, és a birtokát Észak-Maine sziklás partvidékén építtette, nem pedig Bar Harborban vagy Newportban, mert itt az óceánra nyíló zavartalan kilátást nyújtó telkek között még válogathatott is. Tudom, hogy Winstonnak volt egy felesége, Evangeline, és két lánya, Lenora és Virginia.

Azt is tudom, hogy egy régmúlt októberi éjszakán hármukat meggyilkolták, a család negyedik tagját pedig azzal vádolták, hogy ő követte el a hármas gyilkosságot. Méghozzá tizenhét éves lányként. Nem csoda, hogy sokáig éltem abban a hitben, hogy a rigmus, amit először az általános iskola mögötti bozótos játszótéren hallottam, puszta kitaláció, morbid versike. Az egész túl gótikusnak tűnt ahhoz, hogy igaz legyen.

Pedig megtörtént.

Immáron városi legenda.

Az a fajta dolog, amiről a gyerekek pizsamapartikon suttognak, és amiről a felnőttek egyáltalán nem szeretnek suttogni.

Már csak egy maradt közülük, Lenora, aki azt állította, hogy semmi köze nem volt a történtekhez. A nyomozóknak azt mondta, hogy a gyilkosságok idején aludt, és csak akkor szerzett tudomást róla, amikor felébredt, lement a földszintre, és felfedezte a családja többi tagját holtan.

Amit nem tudott megmondani a rendőrségnek, hogy ha nem ő, akkor ki tehette.

Vagy hogyan.

Vagy miért.

Lenora azt sem tudta megmagyarázni, vajon őt miért nem szemelte ki magának a gyilkos, és főleg ez volt az oka annak, hogy a rendőrség őt tette meg első számú gyanúsítottnak, bár ezt senki sem tudta bizonyítani. A háztartásban dolgozó összes alkalmazott aznap épp kimenőt kapott, ezért nem állt rendelkezésre szemtanú. De mivel nem volt olyan bizonyíték, amely őt fizikailag összekapcsolta volna a bűncselekményekkel, Lenorát soha nem vádolták meg. Persze elég csak felidézni a szájhagyomány útján az iskolában terjedő rigmust, hogy lássuk, hogyan vélekedett minderről a közvélemény. A rigmus utolsó sora – De életben ő van, családja halott – nem hagy kétséget afelől, hogy ő tehet mindenről.

Nem vagyok meglepve. Olyan, hogy az ártatlanság vélelme, nem létezik.

Ezt tapasztalatból tudom.

Amikor a város ítéletet hozott Lenora Hope felett, a lány elbújt a családi házban, és soha többé nem mutatkozott. Persze ez nem akadályozta meg az embereket abban, hogy megpróbálják becserkészni. Amikor középiskolás voltam, gyakori volt, hogy fiúbandák kihívták egymást, és az volt a feladat, hogy beosonjanak a birtokra, és bekukucskáljanak az ablakokon, hogy megpillantsák Lenorát. Amennyire én tudom, egyiküknek sem sikerült, amiért Miss Hope-nak kijár némi tisztelet, legalábbis az én olvasatomban. Olyan képesség ez, aminek néha hasznát tudnám venni.

Előttem az út még magasabbra kapaszkodik, az öreg Ford egyre jobban erőlködik, amikor hirtelen egy téglafalat pillantok meg a napfényben. Elég magas ahhoz, hogy eltakarjon mindent, ami mögötte van, és elég öreg ahhoz, hogy az út, mintegy tiszteletből, körbekanyarodjon körülötte.

Követem a kanyart, lassan vezetek, amíg meg nem látom a falra festett szavakat. A graffiti – neonkék színű csíkok az impozáns vörös téglán – azt súgja, jó helyen járok.

ROHADJ MEG A POKOLBAN LENORA HOPE

Némán meredek a szavakra, és azon gondolkodom, okos dolog-e folytatni az utamat, vagy inkább hajtsak el, amilyen gyorsan csak tudok. Persze tudom a választ. Az, amit nem engedhetek meg magamnak.

Így hát továbbmegyek, közelebb hajtok a díszes kapuhoz, amely mellett egy rés tátong a falon. Vandalizmus. A másik oldalon a felhajtó egy smaragdzöld pázsiton keresztül szeli át a Hope-ház felé vezető utat.

Amikor bepillantok, csodálkozom, hogyan nevezhette ezt bárki valaha is így.

Ez nem egy ház. Ez egy kastély.

Olyasmi, amit utoljára élőben akkor láttam, amikor a szüleim elvittek egy kirándulásra Bar Harborba, tizennégy éves koromban. Emlékszem, hogy az apám egész nap a szemét gazdagokat szidta, akiknek volt pofájuk olyan palotaszerű házakat építeni. Isten tudja, mit mondana Hope’s Endről, amely mögött elbújhatnak azok az amúgy kétségkívül impozáns kúriák abban a sznob városban. Ez nagyobb. Grandiózusabb. Ez bármelyik ostoba főműsoridős valóságshow-ban vagy szappanoperában is megállná a helyét, amiket anyám nézett.

A három emelet magas és látszólag óceánjáró hajó méretű kastély falai vörös téglából épültek. A kétszárnyú bejárati ajtók és az ablakok körül márványdíszítés, amely csak arra szolgál, hogy megmutassa, mennyi pénze volt egykor a Hope családnak. Rengeteg, a díszesre faragott ívek és görbék mennyiségéből ítélve. A harmadik emelet ablakai körül is megtartották a márványt, de azok körbeveszik a tetőteraszt és a tetőt, amelynek tetején tucatnyi keskeny kémény áll, úgy néznek ki, mint gyertyák egy születésnapi torta tetején.

A kapunál egy kisebb kaputelefon-rendszer fogad. Lehúzom az ablakot, és nyújtóznom kell, hogy megnyomjam. Harminc másodperc telik el, mire életre kel, majd egy női hang szólal meg:

– Igen.

Ez nem kérdés. Sőt olyan szintű türelmetlenség süt a hangszóróból, hogy alig fér bele ebbe a négy betűbe.

– Üdv. Kit McDeere vagyok. – Szünetet tartok, hogy a hang forrása is bemutatkozhasson. De nem teszi, ami arra késztet, hogy hozzáfűzzem: – A Gurlain Otthonápolási Ügynökségtől vagyok. Én vagyok az új ápo…

– Jöjjön fel a házba – szakít félbe a nő ezzel a szűkszavú mondattal, mielőtt a kaputelefon elhallgat.

A kocsi előtt a kapu nyílni kezd, és olyan idegesen rázkódik, mintha megijedt volna a jelenlétemtől. Nyikorgó hanggal, lassan tárul ki előttem, és elgondolkodom, vajon milyen gyakran fogad vendégeket Hope’s End. Feltételezem, nem sokszor, mert a kapu zörögve megáll, pedig még csak félig nyílt ki. Előregurulok az autóval, próbálom felmérni, van-e elég hely az áthaladáshoz. Nincs. Már ha mindkét oldalsó tükröt meg akarom tartani, amit nagyon is szeretnék. A jelenlegi költségvetésembe nem fér bele egy autójavítás.

Éppen kiszállnék a kocsiból, hogy magam toljam be a kaput, amikor egy férfihang kiált a távolból:

– Megint beragadt?

A hang forrása közelebb jön, és egy talicskát tol, amely tele van lehullott levelekkel. Jóképű, veszem észre. A harmincas évei közepén jár. Nagyon jól néz ki, amennyire meg tudom ítélni az alkatát a flaneling és a koszos farmer alatt.

Jól karbantartott borostája van, bár a haja egy kicsit túl hosszúra nőtt, így a tarkójánál enyhén göndörödik. Más körülmények között felkeltené az érdeklődésemet. Teljesen más körülmények között. De az autójavításhoz hasonlóan jelenleg a romantikus összefonódások sem jöhetnek nálam szóba. És nem, Kenny nem számított annak.

– Nem tudom, hogy ez megintnek számít-e – felelem a nyitott ablakon keresztül –, de most biztosan beragadt.

– Nagyon is annak számít – válaszolja a férfi, és szeretetre méltóan görbülő mosolyt villant. – Ez vagy a tizedik eset. Folyton elfelejtem hozzátenni a száz másik dolog listájához, amit még el kell itt végeznem. Maga az új nővér?

– Ápolónő – javítom ki.

Szükséges korrekció. A hozzám hasonló ápolónők speciális képzésben részesülnek – a Maine állam által előírt 180 órában. Életfunkciók ellenőrzése, gyógyszerek adagolása, fizikoterápia. De mindezt elmagyarázni egy idegennek több időt vesz igénybe, mint amennyit megér.

– Akkor nyissuk ki ezt a kaput, hogy kezdhessen. – A férfi előhúz egy pár munkakesztyűt a farmerje hátsó zsebéből. Felveszi, és folytatja. – A biztonság az első. A saját bőrömön tapasztaltam meg, hogy ez a hely harapós tud lenni.

Megrántja a kaput, ami olyan szörnyű nyikorgó hangot ad ki, hogy ha egy, az én gondjaimra bízott betegtől származott volna, azt hinném, komoly fájdalmai vannak.

– Itt dolgozik teljes munkaidőben? – kérdezem, kissé fölemelve a hangomat, hogy a kapu panaszkodása mellett is hallható legyek.

– Igen – válaszolja a férfi. – Már nem vagyunk túl sokan, bár valamikor régen ez a hely hemzsegett az alkalmazottaktól. Volt itt kertész, parkgondozó és ezermester, valamint egy sereg részmunkaidős segédmunkás. Most én vagyok mindegyikük egy személyben.

– Szeret itt dolgozni?

A férfi egy utolsó lökéssel biztatja a kaput, ami enged az akaratunknak, és teljesen kitárul. Felém fordulva kijavít:

– Azt akarja kérdezni, hogy félek-e itt dolgozni?

Igen, erre gondoltam. Ártatlan kérdésnek szántam. Természetes, gondolom, figyelembe véve, hogy mi történt itt. Utólag mégis újraértékelem, hogy ezt akár hihetetlenül durvának is lehetett volna venni.

– Én csak…

– Semmi baj – nyugtat a férfi. – Kíváncsi. Tudom, mit beszélnek erről a helyről az emberek.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy nem.

– Helyes feltételezés. – A férfi leveszi az egyik kesztyűjét, és bemutatkozásra nyújtja a kezét. – Egyébként Carter vagyok.

Kezet rázok vele.

– Kit McDeere. Tegeződjünk.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Kit. Biztos vagyok benne, hogy még találkozunk.

Egy pillanatra megállok mellette, mielőtt elhajtanék.

– Köszönöm, hogy segítettél a kapuval. Nem is tudom, mit csináltam volna, ha nem jössz.

– Szerintem valahogy megoldottad volna. – Carter a fejét kíváncsian félrebillentve végigmér. – Kimondottan leleményesnek tűnsz.

Régen az voltam. Most már nem. A leleményes embereket nem függesztik fel a munkahelyükről, de ha mégis, találnak újat, és nem laknak még harmincegy évesen is otthon. Mindezek dacára biccentéssel fogadom a bókot.

– Még valami – lép Carter a nyitott autóablakhoz, és behajol, hogy szemtől szemben legyünk. – Felejtsd el, amit Lenora Hope-ról és az itt történtekről hallottál. Fogalmuk sincs, miről beszélnek. Miss Hope teljesen ártatlan.

Bár megnyugtatónak szánta, Carter szavai csak még inkább kiemelik a helyzet szürreális igazságát. Igen, tudtam, hogy mivel jár a munka, amikor elhagytam Mr. Gurlain irodáját. De egészen mostanáig el voltam foglalva a pakolással, apám makacs hallgatásával, és azzal, hogy megtaláljam az ide vezető utat. Most azonban, hogy itt vagyok, mellbe vág a valóság.

Egy olyan nőről fogok gondoskodni, aki lemészárolta a családját.

Állítólag lemészárolta, emlékeztetem magam. Lenorát soha nem ítélték el semmilyen bűncselekményért. De ki más lehetett volna Lenorán kívül? Senki más nem volt a házban, nem volt más gyanúsított, akit figyelembe lehetett volna venni, senki más nem maradt életben.

A rím utolsó sora visszhangzik a gondolataimban.

De életben ő van, családja halott.

Borzongás fut végig a gerincemen, amikor magam mögött hagyom Cartert. Tekintetem az előttem magasodó, lenyűgöző építményre szegeződik. De ahogy közelebb érek, a hely fényűző pompája ködként oszlik el, kezdem észrevenni az elhanyagoltság nyilvánvaló jeleit.

Ahogy a közelébe érek, azonnal látom, hogy Hope’s End gyakorlatilag teljesen lepusztult.

A második emelet egyik ablakából hiányoznak az ablaküvegek, és a tátongó lyukat egyszerűen bedeszkázták. Néhány ajtó és ablak körül komoly mennyiségben törtek le a márványdarabok. A tetőről több zsindely is hiányzik, ami olyan ütött-kopott külsőt kölcsönöz neki, hogy őszintén szólva elönt a megkönnyebbülés. Pontosan úgy néz ki a hely, mint amilyennek én érzem magam. Összetörtnek és reménytelennek.

A felhajtó a ház előtt egy kisebb körforgalomban végződik, melyből egy garázssorhoz vezet az út. Míg áthajtok a körforgalmon, megszámolom a garázsajtókat.

Öt.

A város krémje így él.

A ház bejáratánál leparkolok, kiszállok a kocsiból, és felsietek a három lépcsőfokon a hatalmas, kétszárnyú ajtóhoz. Mielőtt bekopoghatnék, az ajtó kinyílik, és egy nő áll előttem. Hirtelen felbukkanása megrémít. Vagy talán csak a megjelenése az, ami megdöbbentő. Fehér haja a vállát súrolja. Fekete ruhája szorosan feszül karcsú alakjára. Álla alatt csipkegallér, amely hasonlít a nagyanyám által horgolt terítőkre. Sápadt bőr. Kék szempár. Merész cseresznyepiros rúzs. Az egész olyan drámai és szigorú, hogy nem tudom pontosan meghatározni a nő korát. Ha tippelnem kellene, hetvenet mondanék, habár tíz évet simán tévedhetek plusz-mínusz.

Szemüveg lóg egy láncon a nyakában, melyet most a szeméhez emel, és egy lélegzetvételnyi időre rám néz – egy pillanat alatt felmért és kiértékelt.

– Miss McDeere – szól végül. – Üdvözlöm.

– Köszönöm – mondom, bár a nő hangjában szó szerint semmi barátságos nincs.

Egyértelmű, hogy ő ugyanaz a személy, akivel a kaputelefonon keresztül beszéltem. Ez a kifejezéstelen hang félreismerhetetlen.

– Mrs. Baker vagyok, a házvezetőnő.

A nő megáll, hogy szemügyre vegye, mit viselek, és úgy tűnik, hiányosnak találja a kabátomat. Kék gyapjúból van, és túl sok helyen van kibolyhosodva ahhoz, hogy menthető legyen. Vagy talán Mrs. Baker nyilvánvaló ellenszenve arra vonatkozik, ami a kabát alatt van. Fehér blúz. Szürke szoknya. Fekete, lapos cipő, amit utoljára anyám temetésén viseltem. Ha így van, nem tehetek róla. Ezek a legszebb ruháim.

Pillanatnyi tétovázás után Mrs. Baker hozzáteszi:

– Jöjjön be.

Én is tétovázom, billegek a sarkamon az ajtó előtt. Az ajtónyílás az, ami megtorpanásra késztetett. Majdnem olyan széles, mint amilyen magas, és a mindenütt jelen lévő márványdíszítéssel körülvéve olyan, mint egy nagyra tátott száj. Miközben végignézek rajta, eszembe jutnak Carter szavai.

„Ez a hely harapós tud lenni.”

Hirtelen hazavágyom. Teljesen meglepő, tekintve hogy anyám halála óta nem érzem azt a házat az otthonomnak. Pedig valaha boldog hely volt, tele vidám emlékekkel. Havas karácsonyok, születésnapi torták és anyám a buta virágos kötényében, amint vasárnap reggelente bundás kenyeret sütött. Hope’s Endnek is vannak boldog emlékei? Vagy mind eltűntek azon a szörnyű éjszakán? Csak a bánat maradt meg?

– Bejön, kedvesem? – kérdezi Mrs. Baker egy türelmetlen torokköszörülés után.

Egy részemnek esze ágában sincs. Az egész hely – a mérete, a hivalkodó stílusa és különösen a híre – arra késztet, hogy megforduljak, és hazamenjek. De aztán apámra gondolok, a hálószobámra, a bankszámlámon megbúvó szerény összegre. Mindez nem fog változni, hacsak nem teszek valamit. Ha elmegyek – amit kétségbeesetten szeretnék –, ugyanabba a bizonytalanságba ragadok, amelyben az elmúlt hat hónapban éltem. De ha itt dolgozom, akár csak néhány hétig is, az mindent megváltoztathat.

Ezt szem előtt tartva mély lélegzetet veszek, átlépek az ajtón, és hagyom, hogy Hope’s End egészben elnyeljen.

NÉGY

A Hope’s End belseje jobb állapotban volt, mint a külseje, de épphogy. Az ajtón belépve hatalmas előcsarnok fogad, márványcsempe, bársonyfüggönyök, szőnyegek. A berendezés kimerül a cserepes pálmákban és a csicsás faszékekben, bennük poros brokát díszpárnák. A boltíves mennyezetet olajfestékkel festett, pufók rózsaszín felhőkkel teli égbolt díszíti. Az egész egyszerre tűnik díszesnek és kopottnak, mintha idebent megállt volna az idő. Mintha egy négycsillagos szálloda előcsarnokába érkeztem volna, amelyet évtizedekkel ezelőtt hirtelen elhagytak.

Balra egy hosszú folyosó indul el a magas ablakok és az egyetlen nyitott ajtó mellett, egy széles, jelenleg zárva lévő dupla ajtóhoz vezet. Ezután élesen jobbra fordul, és eltűnik a sarok mögött. Jobbra egy másik folyosó fekszik, amely egyenes utat kínál egy napsütötte szobába.

A figyelmem azonban leginkább arra összpontosul, ami előttem van. Egy vörös szőnyeggel borított lépcsőház, közvetlenül a bejárati ajtóval szemben, egy tucat lépcsőfok indul felfelé, mielőtt kettéválik, mint egy madár kitárt szárnyai. Aztán, megtartva a szimmetriát, egymás felé fordul, és felível a második emeletre. Középen, ahol elválik, a lépcsőfokok fölött ólomüveg ablak magasodik, amelyen keresztül a napfény csíkjai szivárványos árnyalatot kölcsönözve színezik a szőnyeget.

– Ez a főlépcső – mondja Mrs. Baker. – A házzal együtt épült 1913-ban. A hely azóta nagyon keveset változott. Mr. Hope ügyelt arra, hogy olyan stílust válasszon, amely időtálló.

Továbbhalad, a cipősarka metronómként kattog a márványlapon. Utánaindulok.

– A holmiját később is behozhatja – szól Mrs. Baker. – Úgy gondoltam, jó lenne előbb a nappaliban beszélgetni. Vidám, napsütéses kis szoba.

Hiszem, ha látom. Eddig, ha megfeszülök, sem találok még egy vidámságot sugalló kilincset sem Hope’s Endben. A komorság és a végzet mintha minden sarokba beköltözött volna, mint a pókhálók. Még a levegőben is van valami hideg, sós, megfoghatatlan valami, amitől kiráz a hideg.

Tudom, hogy csak a képzeletem játszik velem. Három ember halt meg a falak között. Borzalmas módon, ha hinni lehet a legendának. A tudat önmagában alkalmas összezavarni az ember érzékeit.

Szinte tökéletesen időzítve pont most haladunk el egy bekeretezett olajfestmény mellett, amely egy rózsaszín szaténruhás tinilányt ábrázol.

– Miss Hope – közli Mrs. Baker, és arra sem veszi a fáradságot, hogy a portréra pillantson, miközben elrobog mellette. – Az apja rendelte a születésnapja alkalmából.

Mrs. Bakerrel ellentétben rám olyan hatással van a festmény, hogy földbe gyökerezik tőle a lábam. A képen Lenora egy fehér díványon ül, mögötte rózsaszín csíkos tapéta, a válla fölött pedig egy aranyozott keretbe foglalt tükör. Lenora kissé esetlenül támaszkodik a dívány karfájának. Keze az ölé-ben pihen, de az ujjai szinte kifehéredve fonódnak egymásba. Olyan feszültség árad belőle, amit a festő minden akarata ellenére sem tudott leplezni a sutára instruált laza pózzal.

Sápadt bőr, finom vonások. A fiatal Lenora orra fitos volt, telt ajka és zöld szeme majdnem olyan fényes, mint a főlépcső feletti ólomüveg. Egyenesen a festőre néz, tekintetéből a pajkosság szikrája sugárzik, mintha tudná, mit fognak róla mondani az emberek évtizedek múlva.

Mrs. Baker öt lépéssel előttem megfordul, és türelmetlen pillantást vet rám.

– A nappali erre van, Miss McDeere.

Továbbmegyek, de előtte muszáj még egy pillantást vetnem Lenora portréjára. A keret mellett másik három, azonos alakú és méretű festmény lóg sorban, fekete selyem mögé rejtve. Az anyagot nem egyszerűen a festményekre terítették, hanem kifeszítették, és egyenesen a keretbe vert szögek tartják a helyén. Ám hiába az erőfeszítés, nem tudták teljesen elrejteni a portrékat. Halványan átderengenek a fekete selyem mögül, homályosan és elmosódva. Mint a szellemek.

Winston, Evangeline és Virginia Hope.

Lenora az egyetlen, aki még mindig ki van állítva, mert már csak ő maradt.

Utolérem Mrs. Bakert, és gyors léptekkel követem. Elhaladunk jó néhány szoba mellett, amelyek ajtajai zárva vannak, jelezve, hogy tilos a belépés. Akárhányszor elmegyek egy ilyen ajtó előtt, újra meg újra kiráz a hideg.

A nappali legalább világosabb, mint a ház többi része, bár azért vidámnak nem nevezném. A bútorok ugyanolyan dohos antikvitások, mint amilyeneket mindenhol látni Hope’s Endben. Bársony, hímzés és rojt. A szoba túlsó végében egy zongora sötétlik, a fedele lehajtva, mint egy koporsó.

A szoba fülledt hangulatát a két fal mentén a padlótól a mennyezetig érő ablakok sora enyhíti. Az egyik ablaksor a gyepre néz, amelyen keresztül látom Cartert a távolban, visszatért a levelek gereblyézéséhez. A másik ablaksor egy üres teraszra nyílik. A terasz szélén egy alacsony, derékmagasságig sem érő márványkorlát fut végig. A korláton túl nem látok semmit, mert szó szerint nincs semmi, amit láthatnék. Csak a végtelen, égszínkék égbolt, amitől úgy tűnik, mintha a kastély szó szerint a levegőben lebegne.

Mrs. Baker engedi, hogy még néhány másodpercig bámészkodjam, mielőtt egy burgundi bársonydívány felé int.

– Foglaljon helyet.

Leereszkedem a háromszemélyes dívány szélére, mintha attól félnék, hogy összeroskad alattam. Ami amúgy akár elő is fordulhatna. Hope’s Endben minden olyan réginek és drágának tűnik, hogy feltételezem, pótolhatatlan, ha bármi tönkremegy. Mrs. Bakerben a jelek szerint ez a gondolat fel sem merül, mert nagy lendülettel veti bele magát az enyémmel szemben álló bársonyfotelbe.

– Nos, Miss McDeere, meséljen egy kicsit magáról.

Mielőtt megszólalhatnék, valaki más robban be a szobába, hangos csattanással és csörömpöléssel. Egy fiatal nő, aki egyik kezében fémvödröt tart, a másikkal pedig egy porszívót húz maga után. Megdermed, amikor meglát minket, így az agyamnak is jut néhány másodperc, hogy felfogja a látványt, ami a szemem elé tárul. Húsz év körüli lehet, és a fekete-fehér filmekből jól ismert, hivatalos szobalány-egyenruhát visel. Fekete, térdig érő ruha. Ropogósra keményített gallér tűhegyes csúcsokkal. Fehér kötény, szinte leugrik róla egy maszatos lenyomat, ahova feltehetően a kezét törölgette. Rikító vörösre festett hajában két neonkék csík is van, amelyek az arca két oldalán úgy lógnak, mint a polip csápjai. Hasonló kék árnyalat húzódik végig a szemhéján. A rúzsa olyan rózsaszínű, mint a rágógumi.

– Hoppá, bocsánat! – mondja, és kétszer is felém fordul. Szemlátomást meglepte egy idegen jelenléte Hope’s Endben. Gyanítom, ez nem gyakran fordul elő. – Azt hittem, üres a szoba.

Megfordul, hogy távozzon, ettől újra csörögni kezd valami. Eltelik pár pillanat, mire rájövök, hogy a hang forrása a féltucatnyi műanyag karkötő, ami mindkét csuklóját díszíti.

– Az én hibám, Jessica – feleli Mrs. Baker. – Szólnom kellett volna, hogy ma délután szükségem lesz a szobára. Ő itt Miss McDeere, Miss Hope új ápolónője.

– Helló – köszönök egy kis integetés kíséretében.

A lány visszainteget, karkötői csattognak.

– Üdv a fedélzeten.

– Éppen azon voltunk, hogy jobban megismerkedjünk – mondja Mrs. Baker. – Talán az előcsarnokban folytathatná a takarítást. Eléggé elhanyagoltnak tűnik.

– De tegnap pont ott takarítottam.

– Azt akarja mondani, hogy én láttam volna rosszul? – kérdezi Mrs. Baker olyan szorosra zárt ajakkal mosolyogva, hogy a fintor már-már a gonoszság határát súrolja.

A lány megrázza a fejét, ettől mozgásba lendülnek a karika fülbevalói is.

– Nem, Mrs. Baker.

A fiatal szobalány pukedlizik egyet, amiből süt a cinizmus, de úgy tűnik, Mrs. Baker őszintének érzi. Aztán távozik, de mielőtt kivonszolja a vödröt, a porszívót és a zörgő ékszereket a nappaliból, még egy kíváncsi pillantást küld felém.

– Kérem, bocsássa meg Jessica viselkedését – mondja Mrs. Baker. – Olyan nehéz manapság jó segítséget találni.

– Ó – ez minden, amit válaszul mondani tudok.

Azt hinné az ember, hogy én is egyike lennék az említett segítségnek.

És Mrs. Baker is.

Felteszi a szemüvegét, és megigazítja az orrnyergén, mielőtt rám nézne a vastag lencsén keresztül.

– Nos, Miss McDeere…

– Hívjon Kitnek.

– Kit – mondja, és úgy röpíti le a nevemet a nyelvéről, mintha rossz íze lenne. – Gondolom, ez valami rövidítés.

– Igen. Kittredge.

– Kicsit flancos keresztnévnek.

Értem, mire gondol. A magamfajták számára.

– Ez volt az anyai nagyanyám leánykori neve.

Mrs. Bakerből kijön egy hang. Nem egészen egy hmmm, de közelít hozzá.

– És a szülei? Honnan valósiak?

– Innen – mondom.

– Ennél pontosabban kell fogalmaznia.

Újfent értem, mire céloz. Hogy is származhatnának innen. Itt a kiváltságosok vannak. A Sziklákhoz tapadó kastélyokban pénzeszsákok élnek, amelyek közé valaha a Hope család is tartozott. Lejjebb meg ott van mindenki más.

– A városból – felelem.

Mrs. Baker bólint.

– Az apám ezermester, az anyám pedig könyvtáros volt – mondom önként, mintha azt próbálnám Mrs. Bakernek bebizonyítani, hogy az én családom éppúgy megérdemli a tiszteletet, mint a Hope-ok és a hozzájuk hasonlók.

– Érdekes – mondja Mrs. Baker olyan hangon, ami egyértelművé teszi, hogy minden másnak tartja, csak nem érdekesnek. – Sok tapasztalata van ápolónőként?

– Igen. – De közben az egész testem megfeszül, mert nem tudhatom, mennyi mindent tud rólam. – Mit mesélt rólam Mr. Gurlain?

– Keveset. Bárcsak azt mondhatnám, hogy jó szívvel ajánlották, de ez hazugság lenne. Szinte semmit sem mondtak magáról.

Mély levegőt veszek. Ez azt jelenti, hogy nekem kell mindent megmagyaráznom, ha rákérdeznek.

Kérem, ne kérdezzen rá, szuggerálom.

– Tizenkét éve dolgozom a Gurlain Otthonápolási Ügynökségnél – kezdem.

– Az meglehetősen hosszú idő. – Mrs. Baker állja a tekintetem, az arckifejezése kifürkészhetetlen. – Gondolom, sokat megtanult ez alatt a tizenkét év alatt.

– Igen, valóban.

Elkezdem sorolni, mi mindenhez értek, kezdve az alapvető dolgoktól – könnyebb ételek elkészítése, takarítás és a rend tartása, lepedőcsere az ágyban fekvő beteg alatt – a profiig: fürdetés szivaccsal, katéterek behelyezése, vérvétel és inzulin beadása, lapockák és fenék ellenőrzése a felfekvés miatt.

– Maga gyakorlatilag profi ápolónő – szakít félbe Mrs. Baker, amikor úgy tűnik, szerinte túl sokáig fecsegtem. – Sok tapasztalata van stroke-áldozatok ápolásában?

– Ápoltam néhányat – bólintok, miközben Mrs. Plankersre gondolok, és arra, hogy kevesebb mint két hónapig gondoskodtam róla, mielőtt szegény férjének elfogyott a pénze, és nem tudta tovább fizetni az ügynökség szolgáltatásait.

Mrs. Plankerst egy államilag finanszírozott otthonba helyezték, engem pedig másik beteghez osztottak be.

– Miss Hope állapota nagyobb figyelmet igényelhet, mint amihez ön szokott – folytatja Mrs. Baker. – Egy húszéves korában kapott gyermekbénulás annyira legyengítette a lábát, hogy azóta nem tud járni. Az elmúlt húsz évben több agyvérzés érte. Emiatt nem tud beszélni, és testének jobb oldala lebénult. A fejét és a nyakát tudja mozgatni, de néha nehézséget okoz irányítani. Valójában csak a bal karját tudja korlátozottan használni.

Önkéntelenül behajlítom a saját bal karomat, mert képtelen vagyok elképzelni, hogy csak ezt az egyetlen testrészemet tudjam irányítani. Most már legalább világos, Lenora miért nem hagyta el Hope’s Endet.

Mert fizikailag képtelen volt rá.

– Ezért ment el az előző ápoló?

– Mary? – kérdez vissza Mrs. Baker kicsit zavartan. Ez az első őszinte érzelem, amit látok rajta. – Nem, nagyon is jól végezte a munkáját. Több mint egy évet volt nálunk. Miss Hope imádta őt.

– Akkor miért ment el ilyen hirtelen?

– Bárcsak tudnám. Nem mondta el senkinek, hogy miért megy el, hová megy, vagy egyáltalán, hogy elmegy. Egyszerűen csak elment. Méghozzá az éjszaka közepén. Szegény Miss Hope-ot egész éjjel felügyelet nélkül hagyták, és ezalatt akár valami szörnyűség is történhetett volna. Ahogy azt ön is jól tudja, tekintve, hogy mi történt a legutóbbi gondozottjával.

A lélegzetem elakad a mellkasomban.

Tudja.

Persze hogy tudja.

Mrs. Baker szúrós tekintete alatt csak annyi tud kibukni belőlem:

– Meg tudom magyarázni.

– Akkor legyen kedves.

Szégyenkezve lesütöm a szememet. Leleplezettnek érzem magam. Annyira meztelennek, hogy elkezdem lesimítgatni a szoknyámat a lábamra, és megpróbálok annyit takarni magamból, amennyit az anyag enged.

– Nekem volt egy… – A hangom megtörik, pedig már vagy egy tucatszor elmondtam ezt a történetet, ugyanannyi szkeptikus embernek. Zsaruknak. Állami dolgozóknak. Mr. Gurlainnek. – …volt egy páciensem. Nagyon beteg volt. Gyomorrák. Mire megtudta, már túl késő volt. Már mindenhová… átterjedt. A műtét szóba sem jöhetett. A kemoterápia csak egy ideig hatott. Nem volt mit tenni, csak biztosítani, amennyi kényelmet ebben az állapotban lehetett, és várni, amíg eljön a vég. De a fájdalom, nos, gyötrelmes volt számára.

Továbbra is az ölemet bámulom, a kezemet, ahogyan idegesen a szoknyámat simítgatja. De a beszédem felbátorodik. Gyorsabban és szabadabban fogalmazok, mint bármelyik kihallgatószobában, ahová mennem kellett a rendőrőrsön. Azt hiszem, ezt Hope’s End teszi velem. Ennek a helynek nem ismeretlen fogalom a halál.

– Az orvosa fentanilt írt fel – folytatom. – Hogy alkalmanként és csak akkor vegye be, amikor szükséges. Egyik este szükség volt rá. Soha nem láttam még senkit ekkora fájdalomban élni.

Fájdalomban? Nem fejezi ki. Mert nem tudott elmúlni. Állandósult. Felemésztette őt. És amikor a szemébe néztem, nem láttam mást, csak színtiszta kínt. Ezért adtam neki egy adag fentanilt, és figyeltem, hogyan reagál. Úgy tűnt, hogy segít, ezért lefeküdtem aludni.

Megállok, mint mindig, amikor a történetnek ehhez a pontjához érek. Mindig kell egy pillanat, mielőtt belemerülnék a kudarcom részletezésébe.

– Másnap reggel a szokásosnál korábban ébredtem – folytatom, és eszembe jut az ablakom előtti sötétszürke égbolt, amelyről még mindig nem tűnt el teljesen az éjszaka. A homályt rossz ómennek éreztem. Egyetlen pillantást vetettem rá, és tudtam, hogy valami nincs rendben. – Lementem, hogy megnézzem a beteget, és olyan állapotban találtam, amikor már nem reagált semmire. Azonnal hívtam a 911-et, ami ilyenkor a szokásos protokoll.

Azt a részt kihagyom, hogy már tudtam, teljes időpocsékolás ide mentőt hívni. Felismerem a halált, ha látom.

– Amíg a mentősökre vártam, megláttam a fentanilt tartalmazó üveget. A szabályzat szerint minden gyógyszert egy zárt dobozban tartunk az ágyunk alatt. Így csak az ápoló férhet hozzá. Talán fáradt voltam. Vagy megrázott, hogy mekkora fájdalmai voltak. Bármi is volt az oka, elfelejtettem magammal vinni az üveget.

Összeszorítom a szemem, és próbálom nem elképzelni, ahogy az üveg az oldalán fekszik az éjjeli lámpának támasztva. De mégis megteszem. Látom az egészet. Az üveget. A kupakot néhány centire tőlem. A magányos tablettát, ami megmaradt. Kis kör alakú, a kéknek egy olyan világos árnyalatában játszik, amit mindig is túl vidámnak tartottam valami ennyire veszélyes dologhoz.

– Az éjszaka folyamán egyetlen kivétellel mindet lenyelte – mondom. – Meghalt, miközben én aludtam. A helyszínen halottnak nyilvánították, és elvitték. A halottkém később azt mondta, hogy a fentanil túladagolása okozta szívmegállásban halt meg.

– Gondolja, hogy szándékos volt? – kérdezi Mrs. Baker.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy az arckifejezése kissé megenyhült. Nem annyira, hogy összetéveszthető legyen az együttérzéssel. Az nem Mrs. Baker stílusa. Ehelyett amit az asszony szemében látok, az valami sokkal összetettebb: megértés.

– Igen. Azt hiszem, pontosan tudta, mit csinál.

– Az emberek mégis magát hibáztatták.

– Így volt – mondom. – Az üveget elérhető közelségben hagyni gondatlanság volt. Ezzel nem fogok vitatkozni. Soha nem is vitatkoztam. De mindenki a legrosszabbra gondolt. Fizetés nélkül felfüggesztettek. Volt egy hivatalos vizsgálat. A rendőrséget is bevonták. Meglehetősen nagy volt a felhajtás ahhoz, hogy a helyi újságok is megírják.

Megállok, és látom magam előtt apámat, ahogy az újságból rám emeli könnyekkel teli, hatalmas, kék szemét.

Amit mondanak, az nem igaz, Kit-Kat.

– Soha nem vádoltak meg semmilyen bűncselekménnyel – folytatom. – Balesetnek minősítették, a felfüggesztésem végül megszűnt, és most újra dolgozom. De tudom, hogy a legtöbb ember a legrosszabbra gondol. Azt gyanítják, hogy szándékosan hagytam kint azokat a tablettákat. Vagy hogy még segítettem is neki bevenni őket.

– És így volt?

Megdöbbenve és sértődötten bámulok Mrs. Bakerre.

– Miféle kérdés ez?

– Őszinte – mondja. – Ami őszinte választ érdemel, nem gondolja?

Mrs. Baker nyugodtan ül, mint a türelem megtestesítője. A testtartása tökéletes. Gerincének egyenes íve meg sem érinti a poros fotel bársony háttámláját. Én pont az ellenkezője vagyok: görnyedten bújok a háttámlához, a karom magam előtt keresztben, mintha összezúzna a kérdésének súlya.

– Elhinné, ha azt mondanám, hogy nem?

– Igen – mondja Mrs. Baker.

– A legtöbb ember nem.

– Mi, akik Hope’s Endben dolgozunk, nem olyanok vagyunk, mint a legtöbb ember. – Mrs. Baker az ablakok sora és a rajtuk túl nyúló teraszkorlát felé fordul. Azon túl pedig… nincs semmi. Pusztán a szakadék, felette az ég, alatta pedig a szinte mindig háborgó víz. – Mi itt hajlandóak vagyunk a szörnyű tettekkel vádolt fiatal nőknek az ártatlanság vélelmének jogát megadni.

Meglepődve egyenesedem fel. Mrs. Baker nemtörődöm viselkedéséből arra következtettem, hogy Hope’s End tragikus múltjáról beszélni tilos.

– Ne tegyünk úgy, mintha nem tudná, mi történt itt, kedvesem – mondja. – Tudja. Mint ahogy azt is tudja, hogy mindenki Miss Hope-ot tartja felelősnek.

– És az?

Ezúttal még magamat is megleptem. Általában nem vagyok ilyen merész. Ismét azt gyanítom, hogy ez a ház a hibás. Ez veti fel bennem a merész kérdéseket.

Mrs. Baker szája mosolyra húzódik, nehéz megállapítani, milyen érzelem váltotta ki.

– Elhinné, ha azt mondanám, hogy nem?

Körülnézek a szobában, szemügyre veszem a kényes bútorokat, az ablaksorokat, a pázsitot, a teraszt és a végtelen égboltot.

– Ha már itt vagyok, kénytelen vagyok neki megadni az ártatlanság vélelméhez való jogot.

Úgy tűnik, ez a helyes válasz. Vagy legalábbis elfogadható. Mert Mrs. Baker feláll, és azt mondja:

– Most megmutatom a ház többi részét. Utána pedig bemutatom Miss Hope-ot.

Ezzel hivatalossá vált. Én vagyok Lenora Hope új ápolónője.

Nem számít, hogy hazudtam Mrs. Bakernek.

Nem csak az előző betegemről.

De Lenora Hope-ról is, akiről a véleményem nem változott. Még mindig úgy gondolom, hogy ő egy gyilkos. De azt is tudom, hogy nem számít, mit gondolok. Ő a betegem. Az a dolgom, hogy gondoskodjam róla. Ha nem végzem a munkámat, nem kapok fizetést. Ez ilyen egyszerű.

Elhagyjuk a nappalit, és visszamegyünk a folyosón, a ház szíve felé. Amikor a portrékhoz érünk, még egy pillantást vetek az egyetlen kiállított képre. Lenora olajfestékkel festett szeme mintha követne minket, ahogy elhaladunk előtte.

{1} Lizzie Andrew Bordent (1860. július 19. – 1927. június 1.) apja és mostohaanyja baltával való meggyilkolása miatt 1892-ben a massachusettsi Fall Riverben bíróság elé állították, de felmentették. Senki mást nem vádoltak a gyilkosságokkal, és a helyiek kiközösítése ellenére Borden élete hátralévő részét is Fall Riverben töltötte. Történetéből számos film, színdarab, népi mondóka született.

{2} Ronald Reagan amerikai elnök felesége, Nancy Reagan 1982-ben drogprevenciós kampányt indított Just say no címmel. A kampány elnevezése egy iskolai látogatásához fűződik: amikor egy diáklány megkérdezte tőle, mit tegyen, ha drogot ajánl neki valaki, Nancy ezt válaszolta. A roppant egyszerű – Csak mondj nemet – válaszból országos kampány lett.

{3} Lefordíthatatlan szójáték: Lenora Hope vezetékneve azt jelenti: ’Remény’. A magyar Meghív-lak jellegű Hope’s End elnevezésben tehát ott a vezetéknév, de a kifejezés így egyben „Nincs remény”-t vagy „A remény végé”-t is jelenti, ami beszédes, tekintettel a házban történtekre.