Susan Mallery

Nem vagyok túl rajtad

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Mallery, Inc., 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Not Quite Over You

Harlequin MIRA

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-516-9

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A  MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai
tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Sharinak

Igazi ajándékot kaptam személyedben az élettől…

Köszönöm, hogy olyan kedves és nagylelkű vagy,

és hogy olyan jó együtt lenni Veled.

Ez a Tiéd.

Illetve Bajusz urat kénytelen leszel megosztani másokkal,

de a többi tényleg a Tiéd!

1. fejezet

Szerelembe esni első látásra nem okos dolog, de Silver Tesdal képtelen volt visszafogni magát. Pedig az Airstream lakókocsi nem volt már fiatal, horpadások éktelenkedtek rajta kívül, és teljes felújításra szorult a belseje, de mégis, a vonalak, a tér… Mindig is ilyenre vágyott. Persze egy három tonnánál is nagyobb vontatókapacitású terepjáróra lesz szüksége a mozgatásához, és több alkalmazottra a működtetéséhez, de ez összejöhet – legalábbis ebben reménykedett.

Volt egy másik, még rosszabb állapotban lévő, kisebb Airstream is, amely tökéletesnek ígérkezett a visszafogottabb rendezvények lebonyolításához. Silver nagyon is el tudta képzelni, hogyan nézne ki a két lakókocsi átalakítva és felújítva, az AlcoHaul logójával.

Hátradőlt az íróasztali székében, és elmosolyodott. Jelenleg a cégének pontosan egy főállású alkalmazottja volt – ő maga. Ha időnként több emberre volt szükség, őket csak időlegesen, az adott megbízás erejéig szerződtette. De az Airstreamekkel mindez megváltozna, gondolta vágyakozva, miközben a számítógépén az eladó lakókocsikat nézegette. Szüksége lesz új emberekre, akik az új mozgóbárokat vezetik, ami egy második és egy harmadik alkalmazottat jelentene, no meg elegendő pénzt kell kitermelnie ezeknek a dolgozóknak a bérére.

Előbb azonban meg kell vennie a lakókocsikat, meg kell javíttatnia őket, szereznie kell a vontatásukra alkalmas járművet, hogy el tudja juttatni őket a helyszínre, nem mellesleg gondoskodni arról, hogy legyen elég megrendelése, így mindezt a pluszköltséget ki is tudja gazdálkodni.

Átfutotta a számokat, és úgy gondolta, kivitelezhető a dolog. A szükséges pluszbevételek kétségkívül be fognak folyni, és nyereséges lesz a kibővített vállalkozása. Egyszer majd…

Ahhoz azonban, hogy most befektethessen, kölcsönre van szüksége. És bár nagyon szerette volna az Airstreameket megszerezni, a bankokkal való alkudozás nem tartozott a kedvenc elfoglaltságai közé.

Silver kikapcsolta a böngészőjét, és elővette a vékony fekete bőr aktatáskát, amelyet nyolc dollárért vett egy hagyatéki kiárusításon néhány évvel ezelőtt. Nem volt az az aktatáskás típus, de mióta elkezdte a vállalkozását, rájött, hogy időnként muszáj szerepet játszania. Az aktatáska segített megtéveszteni azokat, akik egyébként pillanatok alatt leírták volna őt.

Belecsúsztatta a pénztárcáját és a telefonját, majd végigsimította fekete ceruzaszoknyája elejét, mielőtt az ajtó felé indult. Ma és csakis ma cserélte le a farmert és a pólót szoknyára, selyemblúzra és fekete blézerre. Visszafogott sminket használt, és hosszú, szőke haját franciacopfba fogta. Az átalakulást pici gömbfülbevaló és fekete, háromcentis sarkú cipő tette teljessé. Hülyén érezte magát, de tudta, hogy a külsőségek sokat számítanak. Ami ostobaság, ugyanakkor mélységesen igaz.

Tíz perccel később behajtott az Első Kaliforniai Takarékpénztár parkolójába. Már három másik bank elutasította. Ha az Első Kaliforniai Takarék sem ad neki kölcsönt, akkor ennyi volt.

– Nincs semmi baj akkor sem, ha nem járok sikerrel – nyugtatgatta magát fennhangon. – Ha nem kapom meg a pénzt, úgy folytatom, mint eddig. Remekül elvagyok, és bármi lesz is a vége ennek a tárgyalásnak, akkor is rendben leszek.

Ez persze nem volt teljesen igaz, mert Silver akarta azokat az Airstreameket. Azt akarta, hogy a vállalkozása növekedjen. Igazi üzletasszony szeretett volna lenni, sokkal több annál, mint amit bárki kinézett volna belőle.

Eredetileg egy kis senki volt, aki sok idióta döntést hozott az élete során. Hogy képes terjeszkedni, azt jelentette számára, hogy ezt az időszakot végleg a háta mögött hagyta. És igen, talán szerette volna az eredményeit azok orra alá dörgölni, akik annak idején úgy gondolták, soha nem lesz belőle semmi, de ez már csupán hab volt a tortán.

Besétált a bankba, és egyenesen a vezetői irodák felé vette az irányt. Libby Saundersszel, a kereskedelmi hitelezésért felelős alelnökkel volt megbeszélése. Silver egyszer már találkozott vele, amikor a hitelkérelmét benyújtotta, ma pedig azt kellett megbeszélniük, hogyan döntött a hitelezési bizottság. Annak ellenére, hogy Libby Silver egyik legközelebbi barátnőjének az édesanyja volt, rendkívül feszült és kínos félórát töltött vele.

Libby nem is tudta volna egyértelműbben jelezni, hogy nincs megelégedve Silverrel, a vállalkozásával, és nem tartja életképesnek az üzleti tervét. A lány azonban elhatározta, hogy nem hagyja magát. Újra elvégezte a számításokat, csökkentette a felvenni kívánt összeget, emellett minden barátnőjét arra utasította, hogy imádkozzanak, égessenek zsályát, vagy mutassanak be egyéb áldozatot a jó szerencse érdekében.

Bekopogott Libby irodájának nyitott ajtaján. Az idősebb nő felnézett a számítógépe képernyőjéről.

Libby az ötvenes éveiben járt, és szinte karikatúrája volt annak, ahogy az emberek egy banki felsővezetőként dolgozó nőt elképzelnek. Sötét kosztümöt és gyöngy fülbevalót viselt, a haját szoros kontyba fogta. Enyhe rosszallással nézett a világba, a szemöldökét majdnem mindig összevonta.

Silver próbált visszaemlékezni, látta-e Libbyt valaha is mosolyogni, de nem járt sikerrel. Nem mintha olyan sok időt töltöttek volna együtt, de az biztos, hogy a nő nem volt valami vidám természet.

– Silver – biccentett az asszony, miközben a szája sarka egy majdnemmosolyra húzódott. – Milyen figyelmes, hogy időben érkezett. – Az íróasztalával szemben lévő szék felé mutatott.

– Ez csak természetes.

Silver leült, és mindent megtett, hogy magabiztosnak, profinak tűnjön. Úgy rakta le az aktatáskáját, hogy Libby láthassa, de ő alig egy pillantásra méltatta.

– Kiváló munkát végzett az üzleti terv átdolgozásával. Egész biztatóak a számok.

Silver felujjongott, de csak legbelül, az arckifejezése semleges maradt.

– Sajnos, ennek ellenére sem adhatunk kölcsönt – folytatta Libby. – Épp csak hajszálon múlt, de végül az üzlet jellegét tekintve, és azt, hogy ebből fakadóan önnek nincsenek és nem is lehetnek állandó vevői, a bizottság egyszerűen nem vállalhatta a kockázatot.

Az egyszemélyes bizottság, gondolta Silver, és elhatározta, hogy csak azért sem mutatja ki, milyen csalódott és elkeseredett. Libby volt az utolsó reménye. Na jó, nem Libby, hanem a bankja. Silver már az összes többi pénzintézetnél járt a városban. Semmi értelme, hogy távolabb próbálkozzon.

Happily Inc furcsa hely, egy olyan kisváros, ahol minden az esküvők körül forog. Ezt hiába is magyarázta volna bárkinek, aki még soha nem járt itt. Sült bolondnak nézték volna, amiért lakókocsikat akar mozgóbárokká átalakítani, hogy italt szolgáltasson a legkülönfélébb esküvői helyszíneken.

– Sajnálom – tette hozzá Libby, ám ami a szemében csillogott, sokkal inkább tűnt kárörömnek, mint sajnálatnak.

Tudhattam volna, gondolta Silver. A múltja elől senki sem menekülhet – ebben a városban biztosan nem. Különösen, ha olyan emberek veszik körül, mint Libby.

Silver tudta, hogy az udvariasság szabályai szerint köszönetet kellene mondania a másik nőnek, vagy legalább kezet rázni vele, de nem tudta megtenni. Ehelyett bólintott, majd felállt, és elindult kifelé az irodából, melyet egyszerre túl melegnek talált.

Nevetségesen érezte magát ebben a ruhában, mint egy gyerek, aki jelmezbe bújt halloweenkor. Senkit sem tudott becsapni az öltözetével, hiszen itt őt mindenki ismeri. Tudják róla, hogy ő a vad és megzabolázhatatlan Silver Tesdal, egy mozgóbár tulajdonosa, és fütyül rá, mit gondolnak róla.

Megfogta a nevetséges aktatáskáját, ahogy átvágott az előcsarnokon, és csak úgy kopogott a cipője sarka a márványpadlón.

– Silver?

A hang a háta mögül jött. Nem kellett megfordulnia, hogy tudja, ki szólítja a nevén. Mosolyt színlelt, pedig nem volt nagy kedve mosolyogni.

– Drew! Örülök, hogy látlak.

Nem volt abban semmi meglepő, hogy találkoztak, hiszen Drew is a bankban dolgozott. Sőt valójában ő volt az Első Kaliforniai Takarékpénztár egyik örököse. Ez a tény kétségkívül örvendetes volt Drew szempontjából, bosszantó Silver számára, ám ami a kölcsönt illeti, teljesen mellékes.

A férfi jól megnézte magának a lányt, tekintete elidőzött a szoknyáján, a cipőjén és az aktatáskán.

– Mit keresel itt?

– Meglátogattam egy régi barátomat.

– Neked itt nincsenek barátaid – csodálkozott Drew.

– Igen, ezt már én is tudom. – Most jobban, mint valaha.

Sajnos, Drew csöppet sem ostoba. Visszanézett abba az irányba, ahonnan a lány érkezett. A vezetői irodák felé.

– Találkozód volt Libbyvel?

– Ő felel az üzleti hitelezésért. – Silver elindult a kijárat felé.

Már csak be kell szállnia a kocsijába. Percek alatt otthon lesz, átöltözik, fut négy mérföldet, lezuhanyozik, telesírja a párnáját, majd egy üveg vörösborral és egy hamburgerrel próbál enyhíteni a csalódottságán. Holnap erős és elszánt lesz újra, de ma este borba fojtja a bánatát.

– A kölcsönkérelmed miatt jöttél? – kérdezte a férfi, akinek a fejében mintha lassan összeállt volna a kép. – De hisz a hitelbizottságnak csak holnap kellene összeülnie…

– Úgy döntöttek, korábban üléseznek.

Látta a parkolóba vezető üvegajtót, szinte meg tudta volna érinteni. A szabadság csak egy sóhajtásnyira van. Nagyon-nagyon közel.

A férfi Silver és az ajtó közé lépett.

– Libby visszautasított.

Ez nem kérdés volt, hanem kijelentés, és a lány nem szólt rá semmi. Nem akart most erről beszélni.

Persze odavághatott volna valamit gúnyosan. Ezernyi lehetőség, hogy odaszúrjon. A szarkazmus remek fegyver, legalább olyan jó, mint a hazugság, és persze azt is megtehetné, hogy egyszerűen figyelmen kívül hagyja a férfit, és elsétál. Ám ha így viselkedik, azzal azt bizonyítja, hogy szükségét érzi a védekezésnek, mintha Drew még mindig bántani tudná… Pedig tizenkét évvel a történtek után az lenne a normális, ha eszébe se jutna a közös múltjuk. Az lenne az igazi győzelem.

Mosolyt erőltetett az arcára. Hűvös, magabiztos mosolyt, legalábbis a reményei szerint. Mert valójában sajnos sem hűvös nem volt, sem magabiztos.

– Ne izgulj, Drew, nem volt nagy csalódás! Tudtam, hogy nincs sok esélyem. Mindent megtettem, és ennyi. Nem változtatnék semmin.

Még azon sem, hogy beléd szerettem sok évvel ezelőtt. Pedig éretlen, ostoba kölyök voltál, és nem tudtad, mit veszítesz, csak akkor, amikor már túl késő volt…

Oké, ez utóbbi talán kicsit fellengzősen hangzik, még szerencse, hogy csak gondolta, és nem mondta ki.

– Hadd beszéljek vele! – próbálkozott a férfi.

– Nem, már döntöttek, ne strapáld magad! Beletörődtem, és most elmegyek.

Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy nem lesz két gyönyörű Airstream lakókocsija. Mire összegyűjti a pénzt, talál majd más használt lakókocsit, azokat is felújíthatja, azokhoz is kereshet vontatásra alkalmas járművet. Nem számolta ki pontosan, de úgy becsülte, hogy két év alatt sikerülhet. Talán három…

A gondolat, hogy ilyen sokáig kell várnia, túlságosan lehangoló volt, ezért ígérte be magának estére a bort.

– Nem értem – rázta a fejét Drew. – Láttam az üzleti tervedet. Biztosnak tűnt a megtérülés, egészen kicsi kockázattal…

– Libby szerint épp határeset vagyok. Átlagos kockázat, és mivel nincsenek állandó vendégeim, biztos megtérülésről aligha beszélhetünk.

Drew szeme megrebbent. Aha, gondolta Silver. Vannak dolgok, amelyek sosem változnak. Drew sosem volt túl jó hazudozó.

– Hát akkor, azt hiszem, végeztünk – mondta, és az ajtó felé indult.

Nemcsak a hitelfelvétellel, tette hozzá gondolatban, hanem mindazzal, ami évekkel ezelőtt történt közöttük.

Igen, azóta feldolgozta a dühöt, a fájdalmat, a szomorúságot és szinte minden közbeeső érzelmet ezen az igen széles palettán. Most, hogy a csalódás és a szégyen pillanatában kellett viszontlátnia Drew-t, örömmel állapította meg, hogy szinte semmit sem érez. Végre. Drew már csak egy srác, akit régről ismert. Ez aztán a csoda!

Elérte a kocsiját, bemászott az ülésre, és újra átgondolta a terveit. Futás, zuhany, bor és hamburger. A kölcsön megünneplése sokkal jobb lett volna persze, de nem volt mit ünnepelni, így engedélyezett magának egy éjszakát a gyászra. Holnap első dolga lesz, hogy új terveket kovácsoljon. Olyanokat, amelyekben nem szerepelnek bankok vagy kölcsönök. Önellátó lesz, győzedelmes, és az igazat megvallva, valószínűleg egy kicsit másnapos. De nem számít!

Drew Lovato eltöltött néhány napot azzal, hogy átgondolja a lehetőségeit. Az üzleti hitelbizottság rendkívüli ülésének összehívása volt az egyik, csakhogy megnézte a legutóbbi ülés jegyzőkönyvét, és Silver hitelkérelmét 7-2 arányban utasították el. Kételkedett benne, hogy tehet bármit is, ami változtat a helyzeten. Azt valószínűleg el tudná intézni, hogy egyvalaki módosítsa a szavazatát, de hogy három embert találjon, aki hajlandó erre, az lehetetlennek tűnt.

Nem tudta, mi baja a nagynénjének Silverrel, de hogy valamiért rossz véleménye van róla, az biztos. Ettől függetlenül Silvernek még mindig szüksége van a pénzre, hogy bővítse a vállalkozását.

Hamarosan segíthetek neki, gondolta Drew. Amikor a nagyapja nyugdíjba vonul, és ő átveszi a bankot, változtatni fog a befektetési politikán. Támogatni fogja a helyi vállalkozásokat, segíti a közösség fejlődését. Ez azt jelenti, hogy pont az olyan kisvállalkozóknak kölcsönöz pénzt, mint amilyen Silver.

A második gondolata az volt, hogy a bankon keresztül a saját pénzét adja kölcsön a lánynak. Ám a szövetségi pénzügyi törvények megsértése nem igazán jó ötlet. Drew kételkedett benne, hogy élvezné a börtönt.

Persze akár egyszerűen oda is adhatná neki a lakókocsik árát. Elmosolyodott, ahogy elképzelte, miként zajlana ez a találkozó. Csak az volt kérdéses, hogy Silver azelőtt vagy azután tépné-e le a fejét, hogy átgázolt rajta a terepjárójával.

Silver ugyanis nemcsak szép, okos és elszánt, hanem nagyon büszke, meglehetősen szókimondó és időnként kimondottan érzelemvezérelt. Ez a kombináció enyhén szólva is érdekessé tette a vele való együttlétet, és azzal járt, hogy az embernek néha különféle repülő tárgyakat kellett kerülgetnie.

Alternatívaként Drew felajánlhatta volna, hogy kölcsönadja Silvernek a pénzt, ugyanazokkal a feltételekkel, mint a bankok. Ő nem tartott a kockázatoktól, amelyek miatt a hitelbizottság annyira aggódott. Tudta, hogy a lány előbb adná el az egyik veséjét, semhogy késedelmesen törlesszen.

Ám sajnos elég nagy volt a valószínűsége, hogy Silver erre az ajánlatra is nemet mondana. Méghozzá olyan módon, hogy közben megkérdőjelezné Drew férfiasságát, az emberi mivoltát, és hosszan feszegetné az édesanyjához fűződő intim kapcsolatát.

Az utolsó lehetőség, ami egyébként a legjobban tetszett neki, az lenne, hogy csendestársként beszáll a lány vállalkozásába. Ő biztosítaná a tőkét, Silver meg vinné az üzletet, és fejlesztené a céget.

Számára ennek több előnye is lenne. Bár azt hitte, hogy túl van Silveren, az elmúlt hónapokban azon kapta magát, hogy többet gondol rá, mint az egészséges lenne. Volt a lányban valami – az elszántság és a pimaszság különös kombinációja –, amit nehéz volt figyelmen kívül hagynia.

Szívesen töltött volna vele több időt, még akkor is, ha ez nem vezet a kapcsolatuk újraélesztéséhez, és nagyon tetszett neki az ötlet, hogy együttes erővel felvirágoztatják Silver kis cégét. Ő maga bankárcsaládba született, és bankárként dolgozott. Akkor érezte jól magát, ha azok, akik hozzá fordultak segítségért, boldogultak. Mindig is fontosnak tartotta, hogy támogassa a helyieket, a szülővárosa vállalkozásait – miért ne kezdhetné a sort Silverrel? A kérdés csak annyi, hogyan győzze meg a lányt?

Miután biztosra vette, hogy mind elutasítanák, elvetette azt az ötletet, hogy a barátaitól kérjen segítséget. Az sem tűnt megfelelő megoldásnak, hogy elkábítsa a lányt, majd kényszerítse, hogy aláírja a papírokat – ez inkább egy Jasper Dembenski krimijeibe illő jelenet lenne, szóba se jöhet egy olyan fickó számára, aki bankban dolgozik. Sebaj, végül megtalálta a szerinte tökéletes megoldást: Silver büszkeségére fog apellálni.

Saját zsenialitásától önelégülten megvásárolta a két Airstreamet, és elintézte, hogy Silverhez szállítsák a lakóautókat. Tudta, hogy a lány a jelenlegi lakókocsiját a grafikai és nyomtatóstúdió mögötti hatalmas, bekerített telken tartja. Az Airstreameket szállító kamionos aznap reggel sms-t küldött Silvernek, hogy a kiszállítás harminc perc múlva kezdődik, és ugyanakkor Drew-t is értesítette. Drew épp a szállítmánnyal egyszerre érkezett, és azzal biztatta magát, hogy jó kis tűzijáték lesz, kár lenne kimaradni belőle. Persze az is lehet, hogy nem éli túl, de akkor meg úgyis mindegy.

Silver a homlokát ráncolva, csípőre tett kézzel állt az aszfaltozott parkoló közepén. Drew épp akkor állt meg, amikor a lány elkezdte magyarázni a szállítónak, hogy ő nem vett semmiféle lakókocsit.

– Akartam – vallotta be, és közben imádni valóan össze volt zavarodva. – Fél tucatszor jártam ott, hogy megnézzem ezeket a lakókocsikat, de végül…

A hangja elakadt, amikor meglátta a feléje tartó Drew-t, aki élt a gyanúperrel, hogy a zavarodottság bármelyik pillanatban átcsaphat dühöngésbe. Három, kettő, egy…

– Van valami közöd ehhez? – csattant fel a lány, és közben vádlón rámeredt. – Mi folyik itt? Miért jöttél ide? És mit keresnek itt ezek a lakókocsik? A fenébe, Drew, mit műveltél?

A férfi a sofőr felé intett, aki elővigyázatosan hátrált a kamion biztonságot nyújtó fülkéje felé.

– Írd alá a szállítási papírokat, Silver!

– Nem fogom. Én nem rendeltem semmit, nem veszek át semmit. – A lány összefonta a karját a melle előtt. – Nem kényszeríthetsz rá, hogy megtegyem.

Drew úgy döntött, később is ráér megcsodálni Silver szűk farmerjét, ujjatlan pólóját, lófarokba fogott, hosszú szőke haját. Miután minden elrendeződött, megpróbálja majd kideríteni, hogy a bal karján lévő tetoválás új-e, mert azt nem tudta biztosan, pedig a lány testének minden négyzetcentiméterét ismerte.

– Nem áll szándékomban kényszeríteni téged. – Drew intett a sofőrnek, hogy adja oda neki az írótáblát. – Tudod mit? Majd én aláírom. Rakodjon le, kérem!

– Nem – mondta Silver határozottan. – Nem hagyom, hogy ide tegyétek őket! Ez a terület az én tulajdonom. Illetve… én bérlem ezt a helyet.

– Figyeljenek, nekem erre nincs időm! Be kell tartanom a menetrendemet – aggodalmaskodott a sofőr.

– Tegye őket ide le az út szélére, a járda mellé! – Drew elvigyorodott. – Rengeteg hely van, és ez közterület.

– A Happily Inc-i rendőrség nem fogja hagyni, hogy korlátlan ideig itt parkolj velük! – tiltakozott Silver. – Ez szabálysértés.

– Vagy legalábbis reméled, hogy az.

Drew nem aggódott. Kizárt, hogy Silver egy-két napnál tovább az utcán hagyja védtelenül a drága lakókocsikat. Lehet, eltart egy darabig, mire meggondolja magát, de a férfi biztos volt benne, hogy idővel meglátja majd a terve szépségét. Ha mégsem, nos, Drew akkor is elutazhat egy szép hosszú útra, és bejárhatja az országot a két Airstreamje egyikével.

A sofőr percek alatt leparkolta a lakókocsikat a járda mellé, majd lecsatolta őket. Drew zsebre vágta a szállítólevél egy példányát, a sofőr pedig szinte még ebben a pillanatban elindult, olyan sietősen, hogy csak úgy füstöltek a gumik. Silver megvárta, amíg a vontató eltűnik a látóhatáron, aztán odalépett Drew-hoz. Halványkék szemében jeges düh villámlott, és a testtartása gyanúsan merev volt: mintha erőt kellett volna vennie magán ahhoz, hogy fel ne pofozza a férfit.

– Bármit jelentsen is ez az egész, én nem akarok részt venni benne – jelentette ki, miközben jó erősen mellkason bökte Drew-t. – Azt hiszed, hogy ravasz vagy, és manipulálni tudsz, de tévedsz. Nem érdekel, miért csináltad ezt, mit gondolsz, mi fog történni, mert tévedésben vagy. Nem mondhatod meg, mit tegyek. Nem dirigálhatsz nekem.

A férfi kis csalódást érzett. Azt remélte, túl vannak már azon, hogy udvariasan elviseljék egymást, hogy valamivel közelebb kerültek a barátsághoz, de a lány viselkedéséből ítélve túlságosan is derűlátó volt. Vagy talán valami más miatt haragszik? Talán bizonytalan, mert nem tudja, mit vár tőle cserébe? Úgy érzi magát, mint a szamár, akinek egy Airstream-méretű répát lógatnak az orra elé, és fél, kellemetlen dolgokat kell művelnie ahhoz, hogy megkapja?

Úgy vélte, elég idő telt el, és a lány mostanra jobb véleménnyel van róla, de már nem volt ebben annyira biztos. Ami a lakókocsikat illeti, alighanem a legcélravezetőbb lesz kivárni, hogy Silver jobb belátásra térjen.

– Nem dirigálok – mondta ügyelve arra, hogy a hangja semleges maradjon. – Van viszont egy ötletem, amit, remélem, megfontolásra méltónak fogsz találni. Ha már készen állsz egy beszélgetésre.

Silver mogorván nézett rá.

– Olyan nem lesz soha.

Ezzel hátat fordított neki, és elsétált.

Drew vetett egy-egy pillantást a járművek belsejébe, mielőtt mindkét lakókocsit bezárta. Szabadnapot vett ki, így nem kell aggódnia, hogy elkésik a bankból. Úgy tervezte, elintéz néhány dolgot, bekap egy szendvicset ebédre, aztán visszatér a lakókocsikhoz, és vár. Abban bízott, nem fog sokáig tartani, míg Silver előkerül.

Ahogy az autójához sétált, azon tűnődött, vajon nem számolta-e el magát. Mi van, ha a lány nem jön vissza? Ha tényleg utálja őt… Ettől függetlenül meg kellett próbálnia. Drew-t úgy nevelték, hogy mindig helyesen cselekedjen, ezért ebben a szellemben próbálta élni az életét. Valahányszor letért erről az útról, mindig gyötörni kezdte a lelkiismeret. Talán nem közvetlenül akkor, de később mindenképpen. És minden ballépése közül azt bánta meg a legjobban, hogy nem vette feleségül Silver Tesdalt, amikor annak idején sok évvel ezelőtt teherbe ejtette.

2. fejezet

– Vagy beszélsz vele, vagy hívom a rendőrséget – mondta Wynn, miközben egy kinyomtatott esküvői meghívót összevetett a jóváhagyott bizonylattal.

– Nem szegte meg a törvényt.

Silver úgy pillantott ki az ablakon, hogy ne vegye észre senki az épületen kívül, legfőképpen az a magas, jóképű fickó ne, aki egy Airstreamben ült a ház előtt.

– Nem Drew az, akit le kellene tartóztatni – állapította meg a barátnője anélkül, hogy felnézett volna.

Hosszú, sötét, göndör haját a füle mögé simította, és közben ide-oda forgatta a fejét, hogy minden létező szögből tanulmányozhassa a meghívót.

– Hanem engem? Ugyan már, ezt te sem gondolod komolyan!

Wynn felnézett.

– Persze hogy nem – értett egyet –, ugyanakkor kezdesz az idegeimre menni. Nem vall rád, Silver. Szedd össze magad, és kezeld a helyzetet! Azt se bánom, ha fejbe vágod egy baseballütővel, de ne hezitálj ennyit! Döntsd el végre, mit akarsz!

– Ha én azt tudnám! – sóhajtotta Silver.

– Szerintem pontosan tudod, mit kell tenned. A probléma sokkal inkább az, hogy nem akarod megtenni. – Wynn odabiccentett az asszisztensének. – Tökéletesek. Nyomtasd ki őket! A menyasszony kétszázat akar, de csináljunk kétszázötvenet a biztonság kedvéért.

– Meglesz.

Wynn figyelme újra Silver felé fordult.

– Lakókocsikra van szükséged, és neki van kettő. Méghozzá két álomszép. Igen, cserébe nyilván akar majd valamit. Szóval menj, és derítsd ki, mi az! – Megvonta a vállát. – Kétlem, hogy szexről lenne szó. Semmilyen szex nem ér fel két ilyennel. – A lakókocsik felé intett. – Még a veled való szex sem.

– Honnan tudod? Lehet, hogy fantasztikus vagyok az ágyban.

– Annyira nem lehetsz fantasztikus.

Silver kénytelen volt egyetérteni a barátnőjével. A lakókocsik tényleg csodálatosak voltak. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy felfedezze őket, hogy megérintsen, végigsimítson minden felületet, és elképzelje a lehetőségeket, de nem engedhetett a csábításnak. Bármit forral is Drew, abból ő csak rosszul jöhet ki.

– Megpróbál lépre csalni – mondta Silver, és ismét kipillantott az ablakon.

– És nagyon ügyesen csinálja. Legjobb lesz, ha mész, és kideríted, mit akar. Azt hiszem, Hunter a hátsó szobában hagyott néhány sporteszközt. Ha van ott egy baseballütő, magaddal viheted, hátha attól jobban érzed magad.

– Nincs szükségem baseballütőre.

Inkább egy kis bátorságot adj! – gondolta, miközben kihúzta magát. Meg némi gerincet… A fenébe, miért történik ez? Minden más élethelyzetben erős és eltökélt tud maradni, de amikor Drew-ról van szó, sírdogáló kislánnyá változik.

– Oké, kimegyek, és beszélek vele.

– Sok szerencsét!

Silver bólintott. Meg tudom csinálni, mondta magának. Sokkal keményebb helyzeteket is megoldott már ennél. Például azon a nyáron, amikor tizennyolc éves lett, és beleszeretett Drew-ba. Kilencvenegy varázslatos napon át ez a szerelem éltette. Odaadta magát a fiúnak, testestül-lelkestül, aztán amikor Drew elment főiskolára, úgy tett, mintha az lenne a világ legtermészetesebb dolga. Sőt roppant előzékenyen szakított vele, hogy Drew nyugodtan élhesse a diákok gondtalan életét. A szemébe nézett, és azt mondta neki, hogy ez valójában úgysem működött volna, s mindketten jobban teszik, ha egyszerűen továbblépnek.

Helyesen cselekedett, és ezért a mai napig büszke volt magára. De hihetetlenül megszenvedett a döntéséért. Jobban szerette Drew-t, mint bárki mást a világon. Valósággal belebolondult ebbe a szerelembe. De készségesen volt bolond, még akkor is, ha a végén úgy érezte, mintha kitépték és húsvágó bárddal feldarabolták volna a szívét.

– Mindez a múlté – suttogta magában, miközben átment a járdán. – Túl vagyok rajta.

A nagyobbik lakókocsi ajtaja nyitva állt, mintha Drew vendéget várna. Silver fájdalmasan meggörnyedt egy pillanatra, aztán kényszerítette magát, hogy felegyenesedjen. Múltbéli szerelem ide vagy oda, csak azért is büszkén és erősen fog besétálni. Bármi történt köztük, ő már túl van rajta. Sőt sokkal rosszabb dolgokon is keresztülment már.

Belépett a lakókocsiba. Drew a hosszú kanapén ült, kezében egy e-book-olvasóval. Felnézett, és elmosolyodott.

– Szia! Hogy vagy?

A lány figyelmen kívül hagyta a kérdést, és feltette a sajátját:

– Mit keresel itt?

– Rád várok. Van nálam kaja, ha éhes vagy. – A férfi a beépített asztal és a padok felé mutatott.

Hogy mi van? Azt várja tőle, hogy leüljön? Ebédet hozott kettejüknek?

Silver kezdte bánni, hogy nem fogadta el Wynn ajánlatát, és nem nézett utána annak a baseballütőnek.

Leereszkedett a kárpitozott padra. A kezét az asztalra tette, majd az ölébe ejtette, hogy aztán megint visszategye az asztalra. Furcsa, sőt kínos volt ez az egész, határozottan kényelmetlenül érezte magát. Futni és sikítani támadt kedve, csakhogy mielőtt bármelyiket is megtehette volna, elámult a lakókocsi tökéletes vonalvezetésén. A mérete pont megfelelő volt, és egy kis átalakítással rengeteg tárolóhelyet lehetne benne kialakítani. Lenne hely egy hosszú bárpultnak és csapolt sörnek, és…

– Pulykás jó lesz? – kérdezte Drew, és felmutatott két szendvicset. – Vagy inkább sonkásat kérsz?

– Pulykásat.

A férfi átnyújtotta, majd egy doboz diétás üdítőt és szalvétát is hozott, mielőtt leült volna a lánnyal szemben. Bólintott a lakókocsi belseje felé.

– Sok munkára lesz szükség, de azért van benne potenciál.

– Ezt te mondod? – Silver a szemét forgatta. – Te, akinek fogalmad sincs, eszik vagy isszák a vendéglátást? Számodra ez csak egy régi lakókocsi, de nekem a vállalkozásom következő állomása. Átgondoltam, amit csinálok, Drew. Nem csak úgy kiállítottam egy csekket.

– Jól látom, hogy most azt a pénzt gúnyolod, amire akkora szükséged volt, hogy hajlandó lettél volna eladósodni miatta? – érdeklődött Drew szinte kedvesen. Az arckifejezése sem volt sértődött, sokkal inkább úgy tűnt, remekül szórakozik. Nagyot harapott a szendvicsébe. – A csekkem nélkül, amiről olyan epésen beszéltél az előbb, nem lennének itt a lakókocsik. Még nagyon sokáig nem.

Igaza volt, ami eléggé bosszantotta a lányt.

– Na jó – morogta, miközben kicsomagolta a szendvicsét. – Halljam, mit keresel itt?

– Hogy én? Élvezem az életet. És te?

Silverben komolyan felmerült, hogy esetleg sípcsonton kellene rúgnia a férfit. Pedig valójában nem volt erőszakos. Drew-val kapcsolatosan azért alakult ki ez a zsigeri reakciója, mert a férfi kezében volt minden hatalom, Silver teljesen eszköztelennek érezte magát. És ez nem olyan helyzet, amit egy magafajta nő élvezni szokott.

Válasz helyett elkezdte enni a szendvicsét. A férfi is folytatta az evést, és teljes csendben megebédeltek. Drew végzett először. Kinyitott egy zacskó chipset, megkínálta a lányt, majd így szólt:

– A helyzet a következő… Nagyapám azon gondolkodik, hogy nyugdíjba vonul.

– Igen, és?

Ez aligha számított újdonságnak. Frank nagyapa, bár helyes és életerős öregúr volt, már jócskán túllépte a nyugdíjkorhatárt.

– Van némi bizonytalanság a cégnél – folytatta Drew. – Egyelőre kérdéses, ki lesz az igazgatótanács elnöke, amikor ez megtörténik.

– Már hogy lenne kérdéses? Te vagy a trónörökös, nem?

Drew volt az elsőszülött elsőszülöttje. Még mielőtt elkezdte volna az óvodát, mindenki tudta, hogy egy szép napon ő veszi át a bank vezetését. Annak idején, amikor még együtt jártak, a fiú izgatottan és várakozással beszélt a jövőjéről. Drew-nak már tizennyolc évesen is nagyon tetszett a gondolat, hogy bankár lesz. Őrülten hangzik, de ő ilyen volt.

– Libby is be akar szállni a versenybe.

– Ezt mondhattad volna később is, miután már megettem. – Silver eltolta magától a szendvics maradékát. – Libby említésétől elment az étvágyam. Egyáltalán hogy jut eszébe ilyesmi?

– Gyakorlatilag bárki versenybe szállhat. Persze én vagyok a legesélyesebb, de ez nem jelenti azt, hogy nyerni fogok. És még ha nyerek is, akkor sem a bank az egyetlen, ami érdekel.

– Na ne mondd! Én azt hittem, az egész létednek egyetlen értelme van, hogy egy szép napon te lehess az Első Kaliforniai Takarékpénztár királya. Ne mondd, hogy nem, mert tudom, hogy ez az igazság!

A férfi elmosolyodott.

– Silver, mindannyian fejlődünk és változunk. Még én is. Mostanában előfordul például, hogy kísértésbe esem, és szeretném valami váratlan húzással felhívni magamra a figyelmet.

– Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

– Nekem sincs, de el kell ismerned, hogy jól hangzik. – Drew hátradőlt a padon. – Szóval az a helyzet, hogy van két lakókocsim… Nincs valami ötleted, mihez foghatnék velük?

Silver épp kezdett volna megnyugodni, ám hirtelen ledermedt. Fogalma sem volt, mi folyik itt, de az a kellemetlen érzése támadt, hogy ez talán csak játék a férfi számára. Egy kegyetlen játék, aminek ő fogja meginni a levét.

Emlékezett azokra az időkre, amikor még másfajta játékokat játszottak, amikor az egész életük arról szólt, hogy örömet szerezzenek egymásnak. Olyan őrülten szerelmesek voltak – vagy legalábbis Silver az volt. Ami Drew-t illeti, az ő érzéseiben már kevésbé volt biztos. Persze tiltakozott a szakításkor, de annyira azért nem tűnt kétségbeesettnek. És elég gyorsan túltette magát Silveren.

Ám ez nem olyasmi, amivel most rögtön foglalkoznom kell, gondolta magában a lány. Okosabb, ha az aktuális problémára koncentrál – nevezetesen, hogy mit akar a férfi cserébe a két Airstreamért?

Drew az asztalra helyezte a kezét, és odahajolt Silverhez.

– Nagyra értékelném, ha végighallgatnád, amit mondani akarok, és utána megbeszéljük, jó?

Silver nem is sejtette, mi az, amit Drew mondani akar, és azt sem akarta előzetesen megígérni, hogy nem szakítja félbe, nem kiabál, vagy nem üti meg valamivel. De tudta, ha nem bólint rá azonnal az ajánlatra, a férfi megsejti, hogy feldúltabb a kelleténél.

– Rendben – mondta. – Beszélj!

– Szeretnék beszállni a vállalkozásodba. Kisebbségi tulajdonosként.

– Micsoda? Megőrültél? Beütötted a fejed, vagy mi? A társam akarsz lenni? Beszállni az üzletembe? Amit én találtam ki, amit én indítottam el, és amit egyedül tettem sikeressé? – A lány szeme villámokat szórt. – Csak én egyedül, Drew. Senki nem segített. Komolyan gondolod, hogy ezek után társra vágyom? Magadnál vagy egyáltalán?

A férfi elmosolyodott.

– Azt hittem, abban egyeztünk meg, hogy végighallgatsz.

Silver vett egy nagy levegőt, majd hátradőlt a padon, és összefonta a karját a mellkasán.

– Rajta!

– El akarom kezdeni a személyes portfólióm építését. Arra gondoltam, hogy beszállok néhány üzletbe a városban. Ha ez beválik, úgymond bővítem a birodalmamat, és Palm Springsben, esetleg Riverside-ban vagy San Diegóban keresek lehetőségeket. Amikor Libby elutasította a kölcsönkérelmedet, rájöttem, hogy ez az én nagy lehetőségem… Bevallom, kissé hirtelen döntés volt, hogy megvettem a lakókocsikat, de láttam az üzleti terved, tudom, mindent átgondoltál, és tetszik, amit csinálni akarsz.

Silver azt ismételgette magában, hogy a bók nem számít. Nincs szüksége sem Drew dicséretére, sem a jóváhagyására. Viszont egyvalamit mégsem hagyhatott figyelmen kívül: a férfi lehetőséget adna neki, hogy terjeszkedjen. És egyedül ez az, ami számít.

– Mégis hogyan képzeled az együttműködésünket? – kérdezte nyugodtan.

– Igazi üzlettárs szeretnék lenni. Segíteni akarok a jövő tervezésében éppúgy, mint a napi feladatokban. Természetesen van egy teljes munkaidős állásom, de kisegíthetnék, amikor nem győzöd egyedül. A te vállalkozásod többnyire hétvégén pörög, és olyankor én szabad vagyok.

Silver felhorkant.

– Jól értem? Az esküvőkön akarsz dolgozni pultosként?

– Miért ne?

– Hát, nem is tudom. Dolgoztál már pultban egy percig is? Tudod, mit jelent két-háromszáz embernek italt felszolgálni egy estén keresztül? Van pultos vagy bármixer képesítésed? Tudod, mi a különbség egy mojito és egy margarita között?

– A margaritában tequila van. – A férfi csendesen nevetett. – Oké, igazad van, sokat kellene tanulnom ahhoz, hogy igazán jó legyek. Megígérem azonban, hogy hajlandó vagyok tanulni. Komolyan szeretném csinálni. Több akarok lenni, mint a fickó, aki néha megír egy csekket. Nem csak pénzt akarok fektetni az üzletedbe.

Silver nyelt egy nagyot. Ideges vagyok, gondolta magában. Csak ideges vagyok, és aggódom egy kicsit.

– Beülsz az iskolapadba? Kitanulsz bármixernek?

– Remélem, hogy online megtanulhatom az alapokat, a szakma gyakorlati részét pedig majd megtanítod nekem. Ígérem, keményen dolgozom, éjjel meg hétvégén is rendelkezésre állok, és nem fogok meglépni a borravalóval.

– Nem tudnád csak úgy kölcsönadni a pénzt, hogy megvehessem a lakókocsikat? – robbant ki a kérdés a lányból, még mielőtt nagyobb óvatosságra inthette volna magát.

Mert az az igazság, hogy sokkal, de sokkal jobb lenne pusztán pénzzel tartozni a férfinak, mint feladni az üzlete egy részét.

– Megtehetném, de nagyobb kedvem van a társuláshoz.

Hát persze. A pasik mindig ezt csinálják. Kitalálnak valamit, és fütyülnek rá, mit szól hozzá a világ többi része. Az lesz, és kész.

– Talán a városi barkácsbolt tulajdonosa örülne egy befektetőnek.

– Lehet, de a te vállalkozásod szórakoztatóbb.

– Biztos? Az a sok szerszám, a fűrészárurészleg… Valóságos férfijátszóház. – Silver összeszorította az ajkát. – Mekkora kisebbségi tulajdonrészre gondoltál?

Tíz százalék elfogadható lenne, gondolta magában. Kényelmes és biztonságos…

– Negyvennyolc százalékra.

A lány megrándult.

– Vagyis nekem maradna ötvenkettő? – Ez azért elég közel volt az ötven-ötven százalékhoz.

– Ne felejtsd el, hogy két lakókocsival szállok be! – mutatott rá a férfi, mintha olvasna Silver gondolataiban. – Sőt hajlandó vagyok húszezret rákölteni a felújításukra. Remélhetőleg marad néhány dollár, amit a vontatójárművekre fordíthatunk.

– Nekem is vannak megtakarításaim – mondta a lány, és megpróbálta fejben kiszámolni a dolgot. – Elég lesz a terepjárókra.

Főleg, ha nem kell megvennie a lakókocsikat, és nem kell fizetnie a felújításukért. Sőt még talán maradna is némi pénze, hogy néhány más ötletét is megvizsgálhassa.

Ha beleegyezik az alkuba, továbbléphet a tervei megvalósításában. Az AlcoHaul növekedhet, és nem kell rendszeresen üzleti megbízásokat visszautasítania. De ennek komoly ára van – a Drew-val való szoros együttműködés. Vajon képes lesz erre?

– Egyszerűen nem tudom, mit mondjak – ismerte be. – Nem vagyok benne biztos, hogy tudunk majd együtt dolgozni.

– Eddig mindig jól megvoltunk – vont vállat Drew.

– Mikor? Vagy ezer évvel ezelőtt randiztunk párszor, ám aztán szakítottunk – emlékeztette Silver.

– De jól kijöttünk egymással. Különben is, most már érettebb vagyok.

– Jaj, ne már!

– Csak azt mondom, hogy szerintem működhet a kapcsolatunk. Jók lennénk együtt.

Az üzletről beszél, emlékeztette magát a lány.

Csakis a vállalkozásról. Ha bármi mást kíván Drew-tól, akkor sült bolond. És soha többé nem akarja, hogy egyetlen férfi is bolondot csináljon belőle. Legfőképpen Drew…

– Át kell gondolnom – mondta töprengőn. – Adj néhány napot, aztán ha döntöttem, majd beszélünk.

– Persze. – A férfi a grafikai és nyomtatóstúdió épületére pillantott. – Mit gondolsz, Wynn sérelmezni fogja, ha a lakókocsik itt parkolnak?

Aha, manipulálni próbál! – gondolta Silver. Igyekszik rávenni, hogy beengedje az Airstreameket a már meglévő lakókocsi mellé a parkolóba. Abban bízik, hogy ha egyszer már befogadta őket, később nehezebben tud majd nemet mondani.

– Majd beszélek Wynn-nel – ajánlotta fel. – Elég laza csaj, és mivel a mellékutcában parkolnak a lakókocsik, kétlem, hogy érdekelné. – Elmosolyodott. – Én a helyedben jobban aggódnék a rendőrség miatt. Egészen biztos vagyok benne, hogy ekkora járműveket nem lehet tartósan csak úgy ott tartani az út mellett.

– Vállalom a kockázatot.

Hát persze, miért is ne vállalná? Drew a családi kapcsolatai miatt valószínűleg különleges elbánásban részesül a legtöbb városi hivatalban, beleértve a rendőrséget is.

Silver felállt, és fogta a szendvicse maradékát.

– Köszönöm az ebédet. Majd jelentkezem.

– Várom a hívásodat.

A férfi is felemelkedett, és a szűkös térben túl közel kerültek egymáshoz. Silver látta sötét szemében az aranyszínű foltokat, és a halvány heget a szája sarkánál. Nem Drew volt az egyetlen, aki betolakodott a személyes terébe – a múlt is ott volt vele, és azzal fenyegetett, hogy átveszi az irányítást fölöttük.

– Remélem, meg tudunk egyezni – jegyezte meg a férfi. – Eddig nagyon jó munkát végeztél, ügyesen irányítottad az üzletedet. Egy kis segítséggel a sikeres növekedés útjára léphetsz.

A lány meg akarta kérdezni, megbánta-e valaha is, ahogy a kapcsolatuk végződött. Tudni akarta, mennyi időbe telt, amíg elfelejtette őt, és továbblépett a következő nőhöz, majd az azután következőhöz. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy megtudja, gondolt-e Drew valaha kettejük közös gyerekére, akit örökbe adtak.

Ehelyett azt mondta:

– Hadd gondolkozzam rajta egy kicsit!

– Keress meg, ha döntöttél! Tudod, hol találsz.

– Persze hogy tudom.

Drew figyelmesen nézte, ahogy Jasper közelebb lép. A barátja olyan gyorsan mozgott, mint egy kígyó, és akkor csapott le, amikor Drew a legkevésbé számított rá. A saját bőrén tanulta meg, hogy ne lazítson, amikor Jasper kicsit eltávolodik küzdelem közben. Többször előfordult, hogy kőkeményen, villámgyorsan és győzelemre éhesen pördült vissza.

Az edzőteremben csend volt, leszámítva a lélegzetvételük hangját és a botok csattanását az összecsapásokkor. Általában zene dübörgött, de ilyenkor, amikor harci botokkal dolgoztak, soha. Ilyenkor erős koncentrációra volt szükség.

Néhány évvel ezelőtt Jasper az egyik regényében harci botokkal való küzdelemről akart írni. Felkért egy edzőt, aki egy hetet töltött Happily Incben, hogy tanítsa meg rá. A barátai is meghívást kaptak a bemutatóórákra, akárcsak néhány helyi fitneszedző. Amennyire Drew tudta, a könyv elkészült, el is küldték a kiadónak, de Jasper továbbra is tartott botos edzéseket, mert szerette ezt a sportot.

Drew unokatestvére, Cade a szőnyegen ült, biztonságos távolságban tőlük, és lelkesen kiáltozva biztatta őket:

– Bukj le, Drew! Vigyázz a bal karjára! Jasper, az anyám is keményebben üt ennél. Ó, ez jó volt! Csak így tovább! Kapd el!

Jasper előrenyomult, visszavonulásra kényszerítve Drew-t, aki kitért, ám aztán keményen ellentámadásba lendült. Jasper megcsúszott a szőnyegen, és fél térdre ereszkedett éppen abban a pillanatban, amikor az időmérő is megszólalt, az összecsapás végét jelezve.

– Szép volt, fiúk – szólt Cade, miközben feltápászkodott. – Micsoda szerencse, hogy megúsztátok néhány kék folttal!

A botok tömör fából készültek, így nagyot ütöttek. A sérülések elkerülhetetlenek voltak. Többnyire persze csak zúzódásokat szenvedtek, ám ezek gyakran igen látványosan elszíneződtek, és eltartott egy darabig, amíg elhalványultak.

Jasper odadobott Drew-nak egy törülközőt, majd magának is vett egyet. Mindannyian a sarokban lévő padhoz sétáltak. Útközben vizet vettek ki a falnál álló hűtőszekrényből.

Jasper háza elég magasan volt a hegyekben ahhoz, hogy fák vegyék körül. Nyáron jó nyolc-tíz fokkal hűvösebb volt, mint a városban, télen pedig időnként havazott is.

Az épület kétszobásnak indult, talán nyolcvan évvel ezelőtt, de azóta legalább egy tucatszor bővítették. Ez látszott is a stílusok és az építőanyagok összevisszaságán. Egyes szobák nagyok és impozánsak voltak, mások furcsa formájúak, és rosszul megépítettek.

Amikor Jasper megvette a házat, hozzátoldott egy irodát és egy edzőtermet. Ez utóbbiban a hagyományos, otthoni edzőteremben található felszerelések sorakoztak, de volt egy nagy nyitott küzdőtér és egy tükörfal is. Amennyire Drew látta, Jasper szerette a gyakorlatban is megtapasztalni azokat a dolgokat, amelyekről írt. Például élőben eljátszani az akciójeleneteket. Gyakran hívott át ezzel a céllal barátokat, néhány évvel ezelőtt pedig hat hetet töltött azzal, hogy megismerkedjen a vadászíjjal.

Amikor leültek, Cade lecsavarta a vizespalackja tetejét.

– Hallom, lakókocsikat vásároltál, Drew.

Jasper felvonta a szemöldökét.

– Hogy mi? Lakókocsikat vettél? Minek?

– Nem magamnak.

– Megpróbálja megvesztegetni Silvert, hogy lefeküdjön vele – nevetett Cade. – Nem vagyok benne biztos, vajon ez a legjobb módja-e annak, hogy felkeltsd egy nő figyelmét, de ha nincs személyes vonzereje az embernek, akkor kénytelen trükkökhöz folyamodni.

– Fogd be! – torkolta le Drew, de nem volt igazán dühös.

Hozzászokott az unokatestvére kötekedéséhez, hiszen a születésük óta szoros kapcsolatban álltak.

– De miért lakókocsival? – csodálkozott Jasper. – És mivel többes számban használtad a szót, arra következtetek, hogy mindjárt többet is vettél.

– Kettőt, mert be akarok szállni az üzletébe.

Drew-ban felmerült, hogy megemlíti a banki kölcsönnel kapcsolatos problémákat, de Libby Cade anyja volt, és bár nem álltak közel egymáshoz, kételkedett benne, hogy az unokatestvére értékelné, ha megjegyzéseket tenne az anyjára.

És azt sem akarta elmondani a fiúknak, hogy hazudott Silvernek. Igen, be akar szállni a mozgóbárüzletbe, de nem azért, hogy „a személyes portfólióját építse” vagy ilyesmi. Ő ízig-vérig bankár, más vállalkozások csak ilyen szempontból érdekelték, de a füllentés szükséges volt ahhoz, hogy a lány elfogadja a segítségét.

Ami a miértet illeti – vagyis hogy miért pedálozott ilyen keményen –, arra már nehezebb volt a válasz. Egyszerűen nem tudta kiverni a fejéből Silvert. Tekintettel a múltjukra, azt nem merte megkockáztatni, hogy egyszerűen randira hívja a lányt. De így újra megismerkedhet vele, miközben ráadásul valami érdekeset csinál. Ha sikerül összejönniük, az nagyszerű. Ha nem, akkor megengedi Silvernek, hogy apránként kivásárolja őt – vagyis egyikük sem járhat rosszul.

– A lakókocsik eladóak voltak, így megvettem őket. Remélem, Silver megengedi, hogy üzlettárs legyek a cégében.

– Eddig azt hittem, Silver az a típus, aki jobban szereti, ha ő az egyetlen dudás a csárdában. – Jasper kortyolt még egy kis vizet. – És te sem vagy az a fajta, akiről azt feltételezném, hogy megelégszik a kisebbségi tulajdonrésszel. Szóval mire is jó ez a társulás?

– Silver és én nagyon régóta ismerjük egymást. Vagyis egy régi barátomnak segítek.

Cade felhorkant.

– Na ne mondd! – Jasper felé fordult. – Drew-nak és Silvernek közös múltja van. Mielőtt Drew főiskolára ment volna, összejöttek Silverrel. Pokoli egy nyár volt… Még mindig emlékszem arra a Labor Day előtti bulira.

– Silverrel nagy bulit rendeztünk a vízesésnél – magyarázta Drew Jaspernek. – Képzelheted. Egy csomó kamasz ráveti magát a piára…

Cade hozzáérintette a vizespalackját Drew-éhoz, és felvihogott.

– Ott rúgtam be életemben először. Másnap persze megfizettem érte, de megérte. Remek buli volt.

Jasper Drew-t tanulmányozta.

– Szóval te és Silver összejöttetek? És aztán?

– Főiskolára mentem – vont vállat Drew. – Silver ragaszkodott hozzá, hogy szakítsunk, mielőtt elmegyek. Én nem akartam, de ő roppant eltökélt volt.

– Igen makacs nőszemély – bólogatott Cade.

– Valóban az. Szóval szakítottunk, aztán elmentem. – Persze volt ott még más is… Mielőtt Drew eldönthette volna, hogy mit kellene és mit nem kellene mondania, azon kapta magát, hogy kiböki: – Silver teherbe esett.

Cade és Jasper is rámeredt.

– Komolyan? – képedt el Cade. – Mi történt?

– Meglátogatott a főiskolán. Már jócskán benne voltam az első évben, és továbbléptem. Amikor elmesélte, mi a helyzet, ennek ellenére megkértem a kezét, de ő nemet mondott. Megegyeztünk, hogy örökbe adjuk a babát.

Jasper és Cade gyors pillantást váltottak egymással.

– Szóval van egy gyereketek valahol a nagyvilágban – mondta Jasper. – Hány éves?

– Majdnem tizenkettő. Sosem kérdeztem meg, fiunk született-e, vagy lányunk. Feltételeztem, hogy fiú.

Mindig is fiút képzelt el, egy kissrácot, aki rá hasonlít. Persze ha lányuk született, azt feltételezné, hogy pontosan úgy néz ki, mint Silver…

– Nahát! – mondta Cade halkan. – Mi is gyereket szeretnénk Bethanyvel. Minél hamarabb, annál jobb, de a jelek szerint te mindannyiunkat megelőztél.

– Fiatalok és könnyelműek voltunk.

És szenvedélyesen szerették egymást. Valahogy most ez utóbbi tűnt a legvalóságosabbnak, a leghangsúlyosabbnak.

– A gyerek miatt akarsz vele üzletelni? – kérdezte Jasper. – Bűntudatból?

– Nem érzem magam bűnösnek. – Drew rövid szünetet tartott. – Mi magunk is gyerekek voltunk még. Nem lettünk volna megfelelő szülők. Azért akarok befektetni Silver cégébe, mert szerintem ez okos döntés. Átnéztem a számításait. Keményen dolgozik, szép hasznot termel, és minden héten kénytelen megbízásokat visszautasítani, mivel egyszerűen nincs kapacitása, hogy minden esküvőn ott legyen. Szóval ez egy jó üzleti döntés.

– Aha. – Jaspert a jelek szerint nem sikerült meggyőznie. – No és Silver mit szólt a javaslatodhoz?

– Szerintem az igazi kérdés az, hogy mivel ütött meg, amikor előhozakodtál az ötleteddel? – röhögött Cade.

– Azt mondta, gondolkodik rajta. – Drew is elvigyorodott. – Különben nem volt az ajánlatommal semmi baja.

– Hazudsz.

– Jó, egy kicsit tényleg dühös lett, de végighallgatott, és nem utasított el rögtön.

Jasper megitta a vizét, és bedobta a palackot a sarokban álló újrahasznosító kukába.

– Szóval befektetsz Silver cégébe, és aztán? Segíteni fogsz neki az új bárok működtetésében?

– Még tárgyalunk a részletekről.

– A bank kezdi rányomni a bélyegét a személyiségedre. – Cade hangja együttérzőn csengett. – Nem tudom, hogy bírod ki, hogy egész nap ott vagy. Olyan, mint egy nagy téglacsapda.

Drew nem gondolta, hogy a bank csapda lenne. Ő egy élő, lélegző lénynek látta, amely a közösség szerves része. A bank lehetőségeket jelentett, és neki milliónyi ötlete volt, hogyan tehetné jobbá.

– A bankkal nincs semmi baj – felelte kitérve a kérdés elől.

Cade megrázta a fejét.

– A szüleid még mindig a sarkadban vannak? – Jasper felé fordult, és magyarázón hozzáfűzte: – Drew szülei… hogy is mondjam… Szóval elég furák. Happily Inc sosem volt elég nagy nekik. Mindig máshol akartak lenni, valami mást csinálni. Howard, Drew apja, politizálni kezdett, és nagyköveti állást kapott, amikor Drew még gimibe járt. Hol is lett nagykövet?

– Andorrában – mondta Drew, aki a mai napig emlékezett arra az izgalmas időszakra, amikor a szülei elhagyták a várost. Frank nagyapához költözött, és az élete sokkal kellemesebb lett. – Egy miniállam Spanyolország és Franciaország között.

– Soha nem hallottam róla – rázta meg a fejét Jasper. – Talán utána kéne néznem, akár a következő könyvem is játszódhatna ott…

Cade elvigyorodott.

– Remek ötlet. Mindenesetre Howardnak volt még néhány nagyköveti megbízatása ezek után, aztán otthagyta a diplomáciai testületet, és csatlakozott egy lobbicéghez.

– Még mindig ott dolgozik – közölte Drew komoran. – A cég egyre nő, apám meg azt várja, hogy az egyetlen fia végre átvegye tőle a stafétabotot.

Hát igen, a szülei, főként az anyja, annak örültek volna, ha pár évet lehúz a nagyapja bankjában, majd csatlakozik a családi lobbicéghez. És bár az a bizonyos néhány év a bankban már rég letelt, Drew maradt, mert kicsit sem érdekelte a lobbitevékenység.

– Valami azt súgja, hogy nem akarsz lobbista lenni – somolygott Jasper.

– Eltaláltad.

Jasper rámosolygott Cade-re.

– Kár, hogy nem ők a szüleid. Képzeld el, milyen boldogok lennének, ha tudnák, hogy a fiuk egy igazi hercegnőt vesz feleségül!

Cade megcsóválta a fejét, majd Drew-ra nézett.

– Beszéltél már édesanyádnak az eljegyzésemről?

– Nem, és nem is tervezem. Ugyanis nem szeretném, ha anyám letáborozna a városban, abban a reményben, hogy akkor elmehet a partira.

Cade lótenyésztéssel foglalkozott, és vett egy csődört El-Bahar királyától. Az „istállóleányról”, aki a mént idekísérte, kiderült, hogy valójában a király lánya. Cade és Bethany egymásba szerettek, és már az esküvőt tervezték. Bár a részleteket még nem dolgozták ki, valamilyen ünnepséget mindenképpen tartani akartak Happily Incben is, amelyen a királyi család is részt venne.

– Előbb-utóbb meg fogja tudni.

– Tőlem nem, az biztos.

Drew még az ellenségére sem szívesen szabadította volna rá az anyját, nemhogy az unokatestvérére.

– Eldöntöttétek már, milyen esküvőt akartok? – kérdezte Jasper. – Bár ha elegetek lesz a felhajtásból, az utolsó pillanatban is megszökhettek.

Cade vágott egy grimaszt.

– Már megfordult a fejünkben, de Bethany nem akar csalódást okozni a szüleinek. A szertartást mindenképpen El-Baharban tartjuk, ám valami összejövetelt itt is akarunk rendezni. A részleteket még nem dolgoztuk ki egészen.

Drew-nak rá kellett jönnie, hogy a problémái eltörpülnek a barátja gondjai mellett. Bele se mert gondolni, milyen lehet megszervezni egy királyi esküvőt.

– Szólj, mikor kell menni a buliba! – mondta Jasper. – Pár hét múlva New Yorkba utazom, de ha szükséges, módosítom a programomat. A világért ki nem hagynám, hogy királyi sarjakkal lóghassak együtt.

Cade nevetett.

– Engem nem versz át. Tudom, hogy téged a legkevésbé sem érdekel, ki milyen családból származik.

– Ez igaz – ismerte el vigyorogva Jasper –, de ne felejtsd el, hogy mindig ötleteket keresek a következő könyvemhez. Ráadásul a barátom vagy. Nem árt, ha van melletted valaki, aki távol tartja tőled az őrülteket.

– Így igaz – bólogatott Drew. – Jasper majd elintézi Bethany buggyant rokonait, nekem pedig gondom lesz anyámra, ha mégis felbukkanna.

Cade hálásan pillantott rá.

– Köszönöm, Drew. Igaz barátom vagy.

– Ki, ha én nem? Hiszen egy családhoz tartozunk…

3. fejezet

Silver a szőnyegen feküdt, lábát a kanapén nyugtatta. A mobiltelefonját a hasára tette.

Körülbelül három perc múlva volt esedékes Leigh hívása, és ő nem szokott késni. Amíg várt, végiggondolta, mi minden történt az elmúlt napokban, és azon tűnődött, vajon mit fog tenni a lakókocsikkal.

Szó se róla, erős a kísértés. A lakókocsik pontosan olyanok, amilyenekre vágyott, vagyis esélye lenne bővíteni az üzletét. Azzal a plusz húszezerrel, amit Drew a lakókocsikon felül megígért, és a saját megtakarításaiból felújíthatná mindkettőt, megvehetné a vontatásukhoz szükséges terepjárókat, elvégeztethetne néhány munkát a földszinten, és maradna még egy kis vésztartaléka is.

A lakása alatti földszintet jelenleg bemutatóteremként használta. Nagy plakátok voltak benne, amelyek a lakókocsit ábrázolták különböző helyszíneken, és néhány asztal, amelyeket úgy állított fel, mintha partit rendezne. Itt lehetett átnézni az itallapokat, és megbeszélni a részleteket. De Silver folyton azon töprengett, tennie kellene valamit, hogy jobban kihasználja a teret.

Drew segítségével ez is megváltozhat. Ennek persze ára van, hiszen cserébe együtt kellene működnie a férfival, és osztozni a nyereségen. Drew-t nyilván nem a kihívás izgatta, nem emiatt szállt be az üzletébe.

Felvette a telefonját, és elmosolyodott. Még egy perc. Amíg várt, megérintette a kijelzőt, hogy megjelenítse a fényképeit. Egyenesen az Autumn-ről készült képeket tartalmazó mappára ment, majd végigpörgetett vagy fél tucat fotót.

Autumn tizenegy éves volt, sötét hajú, mélykék szemű, és nagyon hasonlított az apjára. Okos, csinos és kedves. Egy bűbájos ördögfióka, aki természetesen nem gonosz, csak kalandvágyó.

Silver hosszan nézte kettejük gyermekének fotóit, és tudta, hogy idővel mindent be kell majd vallania Drew-nak. Különösen, ha együtt akarnak dolgozni. Nem mintha bármi rosszat tett volna. Amikor terhes lett, haladéktalanul beszámolt a férfinak az állapotáról. Megállapodtak az örökbefogadásról, és Silver nekilátott, hogy megtalálja a megfelelő családot.

Drew ezzel tisztában is volt, arról azonban nem tudott, hogy Silver a terhessége során közel került az örökbe fogadó párhoz. Olyannyira, hogy a terhessége utolsó néhány hónapjában velük élt. Különösen Leigh-vel alakult ki köztük szoros kötelék, amely a mai napig fennáll. Drew nem tudta azt sem, hogy Autumn születése után, amikor Silver zavarodottnak és bizonytalannak érezte magát a jövőjét illetően, visszament Los Angelesbe, és Leigh-vel meg a férjével lakott. Bár a pár végül elvált, Silver, Leigh és Autumn továbbra is tartották a kapcsolatot.

Sokszor beszélgettek, gyakran látogatták egymást, és Silver rendszeresen elvitte Autumn-öt egy-két hétvégére minden évben.

Az ismerős bűntudat visszatért. Silver próbálta elhessegetni, nyugtatgatta magát, hogy nem hazudott Drew-nak. Mindössze arról volt szó, hogy a férfi egyszer sem kérdezte. Mintha a gyerek abban a pillanatban megszűnt volna létezni számára, amint döntöttek a sorsáról. Silvernek viszont létező valóság volt a baba az aztán következő hat hónapban. Sőt azon túl is…