Author: St. John Mandel, Emily
Date: 2026-08-24
Publisher: Magnólia

EMILY ST. JOHN
MANDEL

KERÜLŐUTAK

Emily St. John Mandel: Exit Party

Copyright © 2026 by Emily St. John Mandel

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emily St. John Mandel: Exit Party

Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York., New York, 2026

Fordította: Ács Eleonóra

ISBN: 978 963 598 584 5 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: szépirodalom, disztópia

Cassiának és Laurának

1. RÉSZ
A OLDAL

1. SZÜLŐFÖLD

1

Az Egyesült Államok összeomlását követő első tavasszal Ari kegyelemnek érezte a zsakarandák virágzását. A fák ugyanazon a héten borultak virágba, amikor a nemzetközi békefenntartó csapatok kivonultak Los Angelesből, és a virágok megjelenése a külföldi katonák hiányával együtt bódult reményt keltett. 2031 tavaszán mindenki tudta, hogy a várost egyetlen terrorista támadás választja el a katasztrófától, ám ez a veszély csak még színesebbé, elevenebbé tette az évszakot.

Ari számára közel két évtized után ez volt az első szabadlábon töltött tavasz, és órákon át sétálgatott az utcákon. A börtön ingerszegény pusztasága után a város elemi erővel hatott rá. Állandóan azt várta, hogy a világ részletei megszűnnek rendkívülinek lenni, ám ez mindeddig nem következett be. Körülötte senki sem vette észre a zsakarandákat, mert Los Angelesben minden hónapban virágzik valami, ő azonban a liláskék virágokba öltözött fákkal szegélyezett utcákat járva azt gondolta: Istenem! Micsoda hely! Már betöltötte a negyvennyolcat, de fiatalabbnak érezte magát, mert a világ nagy része új volt a számára.

Az Egyesült Államok egy puccsot követően szétesett. Egy hét alatt több tagállam is elszakadt az országtól, akár egyedül, akár a szomszédjaival szövetségben, és egy hónapon belül kitört a háború. Mostanra a harcok nagyrészt lecsillapodtak, Ari pedig a konfliktus nyomában maradt zavaros helyzetbe érkezett meg.

– Ha arra gondolok, milyen volt a város egy évvel ezelőtt… – jegyezte meg Gloria. Gloria Arival osztozott az Echo Parkban lévő apró lakáson. Körülbelül tíz évvel fiatalabb volt Arinál, és menekültként érkezett Tennesseeből, ahol rivális milíciák harcoltak egymással. Gloria a hálószobában aludt, Ari a nappaliban, ahol az ajtókeretre tűzött régi lepedő szolgált ajtó gyanánt, és a miniatűr konyhában találkoztak. Gloria ideje nagy részét online hírek böngészésével töltötte, a szeme tágra nyílva, üresen tükrözte vissza a laptop képernyőjének kék fényét. A város egy évvel korábbi helyzete jelentette a kedvenc beszédtémáját.

– Tudom – mondta Ari gyengéden, bár nem tudta. Nem ugyanazokkal az élményekkel rendelkeztek. Egy évvel ezelőtt Ari börtönben ült egy olyan helyen, amely immár egy másik országhoz tartozott, Gloria pedig egy másik lakótárssal bujkált ebben a lakásban.

De ma feloldották a kijárási tilalmat, és amikor Ari korábban sétálni indult, az elkapott beszélgetésekből az a benyomása támadt, hogy ezen az estén Los Angelesben mindenki ki fog mozdulni. Gloria a szomszédos negyedben lakó barátja, Kareem házibulijába készült, és őt is meghívta. Ám most, ahogy közeledett az alkonyat, a szokásos helyén ült a konyhaasztalnál a laptopjával, és nem mutatta jelét annak, hogy készülődne.

– Mikor kell elindulnunk a buliba? – kérdezte Ari.

– Ó, nem is tudom. – Gloria gyakran elbizonytalanodott, amikor felmerült, hogy el kellene hagynia a lakást, Ari viszont reménykedett benne, hogy ma este más lesz. A lakótársa tekintete elkalandozott, és Ari tudta, hogy a kijárási tilalom képzeletbeli szirénáira fülel. – Talán mehetnél egyedül. Írhatok Kareemnek, hogy csak te leszel ott.

– Nem ismerem a barátaidat – mutatott rá Ari. – Kínos lenne, ha nélküled állítanék be.

Ami valójában nem volt igaz. Miután felnőtt életének nagy részét börtönben töltötte, már nem igazán ijesztették meg egy Silver Lake-i összejövetel társasági bonyodalmai. Ugyanakkor egész életében előérzetek gyötörték, és most mintha láthatatlan szálak vonzották volna abba a buliba. El kellett menniük, mert később ott akartak volna lenni, ám Ari tudta, hogy ezt nem érdemes megpróbálnia elmagyarázni. Ráadásul aggasztotta Gloria szétszórtsága, az a benyomás, hogy túl sok időt tölt a négy fal között. Ha valami történt volna Gloriával – például ideg-összeroppanást kap, vagy beleolvad a tapétába, mint valami szellem egy rajzfilmben –, akkor Arinak nem lett volna hol laknia.

– De mi van, ha buliba menni balszerencsét hoz? – vetette fel Gloria. – Legutóbb pont a sacramentói megállapodás éjszakáján voltam egyben.

Ez a megállapodás hozta létre hivatalosan a Kaliforniai Köztársaságot, de ugyanezen az éjszakán történt a Highland Park-i merénylet is, amikor egy, az Egyesült Államokhoz hű fanatikus felrobbantotta magát egy zsúfolt házibuli nappalijában. Amikor a támadás híre kipattant, Gloria épp nem messze, egy másik összejövetelen tartózkodott. Már korábban is emlegette azt az estét, és most, ahogy akkor is, Ari biztosra vette, hogy eltitkol valamit.

– Nem gondolkodhatsz így – felelte neki. – Ez babonaság. Azt mondtad, hogy már máskor is buliztál Kareemnél, igaz? És azokon az estéken nem történt semmi rossz.

– Igen. Tudom, hogy igazad van. – Gloria egy pillanatra elhallgatott. – Csak amikor bulikra gondolok, mindig a bombák jutnak eszembe.

A partit épp csak sétatávolságra tartották a lakásuktól. A forró napot párás este követte. Lementek a dombról a Sunset Boulevard-ra, ahol a járdán sorfalat alkottak a Kaliforniai Köztársaság katonái a bombakereső kutyáikkal. Időnként még mindig történtek terrorista merényletek – néhányat az Egyesült Államokhoz lojális emberek követték el, akik megpróbálták destabilizálni a szakadár köztársaságokat, néhányat pedig a Shasta megyei Protektorátus ügynökei, akik próbálták a várost is bevonni a határháborúba –, azonban az utolsó robbantás óta már hónapok teltek el. Ari és Gloria mozdulatlanul álltak, míg a kutyák megszagolták őket.

– Rendben – mondta nekik egy katona néhány másodperc múlva. Hűs szellő tört át a hőségen, és a sugárút élettől nyüzsgőnek tűnt. Elhaladtak a Walgreens mellett, amelyet a Vöröskereszt vett át, hogy ott helyezzék el a kontinens belsejében zajló harcok elől menekülni kényszerülő embereket. A parkolóban családok gyűltek össze, szólt a zene, az emberek kártyáztak, félig elvadult gyerekek fogócskáztak, és huzakodtak a játékokon. Vállalkozók tacós standokat állítottak fel. Egy csapat kamasz táncversenyt rendezett, és Ari meg Gloria egy pillanatra megálltak, hogy figyeljék őket, mielőtt folytatták útjukat nyugat felé.

A Sunset olyan szakaszán jártak most, amelyről Gloria azt állította, hogy elhagyatott lesz, ám Ari úgy vélte, a barátnője a város egy korábbi változatáról beszélhetett. Mostanra sokkal több ember élt Los Angelesben. Az egykor üres telkeken nyomornegyedek nőttek ki a földből. A Sunset mentén sorakozó bevásárlóközpontok tetején sátrak jelentek meg, ahová rétegelt lemezből tákolt lépcsők vezettek fel a boltok között. Egy idő után felkapaszkodtak egy dombra, egy csendesebb környékre nagy házakkal és meredek teraszos kertekkel, de még itt is több ember lakott, mint korábban. A leggazdagabb amerikaiak külföldre, Mexikóba vagy Kanadába menekültek, őket azonban többszörösen pótolta az egykori ország erőszakosabb belső területeiről érkező menekültek tömege. Halkan eleredt az eső. Szinte minden kocsifelhajtón állt egy sátor, az utcák pedig tömve voltak parkoló autókkal. Ari gyerekhangokat hallott a legtöbb sátorból, amelyek előtt néhányan kempingfőzőn és kerti grillen épp vacsorát készítettek.

Ők ketten lassan ballagtak, követve a Gloria telefonján jelzett útvonalat egy lépcsősorig. Mire felértek a tetejére, Gloria levegőért kapkodott.

– Többet kellene kimozdulnod – jegyezte meg Ari.

– Én szeretek bent lenni.

Az eső csendesen szitált, de már tartott egy ideje, és minden felületen – az autókon, az aszfalton és a Vöröskereszt sátrain – fénycsíkok ragyogtak. Az összes szépség közül Arinak az esős városi utca hiányzott a legjobban a börtönben. Gloria valamit csinált a hajával, amitől úgy ragyogott, mintha be lenne lakkozva. A szájfénye is csillogott, a blúzán lévő flitterek pedig visszatükrözték a lámpák fényét, így olyan volt, mintha Ari a tündöklő város egy életre kelt csillogó darabkájával sétálna. Csodálattal adózott ennek a hatásnak. De Gloria egyre lassabban lépkedett, miközben ő úgy tett, mintha nem venné észre, végül azonban Gloria megállt.

– Gyere már! – nógatta Ari. – Jót fog tenni, hogy újra emberek között leszel. – De vajon ez tényleg így lesz? Neki mikor tett jót, hogy emberek között lehetett? Elhessentette a gondolatot.

Gloria bólintott. Ránézett a telefonjára, majd eltette, aztán ismét elővette. Ari úgy gondolta, egy kedvesebb ember most bizonyára azt javasolná, hogy hagyják ki a bulit, és menjenek haza, de ő ott akart lenni, és azt akarta, hogy Gloria is vele tartson.

– Remélem, nem olyan lesz, mint az álmaimban – jegyezte meg Gloria röviden felnevetve, amit könnyednek szánt, ám egyáltalán nem volt az.

Álmában egy félhomályos szobában, ahol csak ők ketten voltak, egészen közel állva beszélgetett valakivel. Aztán az illető elárulta neki, hogy valaki robbanómellényt visel a helyiségben, éppen úgy, mint a Highland Parkban, és akkor Gloria rájött, hogy valójában teljesen félreértelmezte a helyzetet, és nem csak ők ketten voltak ott. Ő és ez a másik illető egy zsúfolt szoba közepén beszélgettek, amely mindössze egy kijárattal rendelkezett, és az emberek elzárták az oda vezető utat. Gloria igyekezett átverekedni magát a tömegen, de a bomba bármelyik pillanatban felrobbanhatott – hallotta az időzítő ketyegését –, ő pedig nem tudott kijutni. Az álomban Gloriát elvakította a pánik, amitől néha kiabálva ébredt. Ari ennek köszönhetően szerzett tudomást az álomról.

– Nem olyan lesz – nyugtatta most meg a lakótársát.

Gloria bólintott, és komor arccal továbbindult. A címről kiderült, hogy egy domboldalon álló ház, amelynek emelete fényárban úszott. Felmentek az oldalsó lépcsőn, és miután bekopogtak, Kareem nyitott ajtót egy pompázatos zöld selyemingben.

– Hát itt vagytok! – köszöntötte őket. Ezzel a különös tehetséggel rendelkezett, annak a képességével, hogy azt éreztette az emberrel, a legjobban éppen vele szeretett volna találkozni. – Gyertek be! – A lakása egyszerre volt szűkös és fényűző. Szemlátomást igyekezett kitenni magáért, és mindenhová virágokat rakott.

Ari élete végéig emlékezni fog arra az elektromos töltésre, amit a buli attól a pillanattól fogva árasztott, hogy Kareem bevezette őket a nappaliba. Azok az emberek. Ugyanolyan letaglózóan hatott, mint húsz év börtön után először belépni egy élelmiszerboltba – egy érzékszerveket túlterhelő robbanásként. A levegő meleg volt, a hangulat mámoros. Liliomok álltak vázákban, rózsák omlottak ki üvegtálakból. Vagy Kareem fújt szét egy jó adag drága légfrissítőt, vagy a virágokat ragadta magával a hangulat, és megsokszorozták az illatukat. A nyitott ablakokon esőtől lágy levegő áradt be.

– Már azt hittem, a kijárási tilalom örökké fog tartani – jegyezte meg valaki, miközben Ari vörösbort töltött magának és Gloriának.

– Tessék – nyújtotta az italt Gloriának, aki kissé feszültnek tűnt.

– Úgy értem, soha nem akartam a történelem része lenni – mondta valaki más Ari közelében.

– Kösz. – Gloria elvette a poharat. – Kimegyek a teraszra.

– Hol van a terasz? – kérdezte, de Gloria már el is tűnt. – Szia, Ari vagyok! – fordult a férfihoz, aki nem akart része lenni a történelemnek.

– James – mutatkozott be a férfi.

– Szóval – szólította meg Arit egy nő a jobb könyökénél –, mit gondolsz az ország összeomlásáról?

– Ó, hát tudod – kezdte –, szerintem lehetett volna rosszabb is.

– Igazad lehet – bólintott a nő, és belekezdett egy történetbe arról a reggelről, amikor rájött, hogy az ország valóban szétesik. Arról a különös napról, amikor reggel elszakadt Texas, délután pedig követte Arizona. Arról a napról, amikor a nővére felhívta, hogy kivette a gyerekeit az iskolából, és lehet, hogy háború lesz, aztán amikor elment tankolni, a benzinkútnál pedig a sarkon túlig ért a sor, ráébredt, hogy ez valóban megtörténik. Unalmas sztori volt, amelyet Ari már tucatnyi változatban hallott.

– És te? – kérdezte végül a nő. – Mikor jöttél rá, hogy ez a valóság?

– Én egyáltalán nem foglalkozom a múlttal – felelte.

– Ez az – helyeselt James. – Arccal a jövő felé, igaz?

– Az egyetlen módja az életnek – bólintott Ari.

– Én csak próbálok kapcsolódni – közölte a nő, és úgy tűnt, mindjárt elsírja magát, ezért Ari megenyhült.

– Oké – kezdte. – Szóval, akkoriban másokkal éltem együtt, aztán amikor az egyik éjszaka felébredtem, valaki a rádiót hallgatta.

– Én Bika vagyok, úgyhogy képtelen vagyok másokkal együtt élni – szólt közbe egy férfi. – Sok lakótársad volt?

– Igen – felelte Ari. – Sok. – Azon az éjszakán nem aludt túl mélyen, mert a cellatársa halkan rádiót hallgatott az alsó ágyon, de aztán teljesen felébredt, és felfogta a szavakat. Csapatok, milíciák, elszakadás, lövöldözés. Ari abból az éjszakából csak arra emlékezett, hogy rezzenéstelen tekintettel feküdt a sötétben, és azt gondolta: Ez legalább végre valami új. Az élete nagyon régóta változatlanul telt. Mikor érzett utoljára izgalmat vagy félelmet bármi miatt? A rádió suttogó hangja vele tartott, amikor elaludt, és sötét utcákról meg arctalan katonákról szóló álmokká vált.

– Az volt a baj, hogy semmit sem tudtunk – folytatta a nő. – Hogy mégis hogyan készüljön fel valaki ilyesmire? De én Szűz vagyok, tehát logikus gondolkodású, értitek, szóval egyszerűen elhajtottam a benzinkútra, megtankoltam a kocsit, aztán elmentem a bankba, kivettem a folyószámlámon lévő pénz nagy részét, majd hazamentem. – Ari bólintott. Próbált érdeklődőnek tűnni. James mellette állt. A férfi nem figyelt rá, csak a telefonját bámulta, ám Ari nagyon is tudatában volt a jelenlétének, a teste melegének, amely olyan közel került az övéhez. Amikor a nő elhallgatott, James odahajolt Arihoz.

– Tudod, mi az, amit nem vártam egy drámai történelmi pillanattól? – Halkan beszélt, forró, ginszagú lehelete csiklandozta Ari fülét. – Azt, hogy mennyire elképesztően unalmas lesz, mert körülötted mindenki pontosan ugyanazt élte át, és mindenkinek fel kell dolgoznia a bonyolult érzéseit ezzel kapcsolatban.

Ari elmosolyodott.

– Olvasol a gondolataimban.

– Hol laktál együtt azzal a sok emberrel? – kérdezte James. – Egy menekülttáborban?

– Nem – felelte. – Tudod, merre van a terasz?

– Erre. Nekem is jólesne egy kis friss levegő. – A buliban mostanra már hatalmasra nőtt a tömeg. Ari próbált visszaemlékezni, mikor tartózkodott utoljára ilyen sok emberrel egy helyiségben. Mégsem erről volt szó, hiszen épp nemrég már tömeg vette körül. Ami viszont elkápráztatta, az az, hogy ebben a tömegben mindenki más színű és anyagú ruhát viselt, nem pedig a börtön bézs egyenhacukáját. Ott egy csinos, puha ajkú nő, ezüstös ruhában, amely olyannak tűnt, mint az alufólia, ezer apró redővel – Ari megcsodálta a hatást, amikor a nő elsuhant mellette. Kedve támadt megcsókolni őt.

A terasz az épület oldalán húzódott végig, kilátással a domboldalra, a fákra és a távolban csillogó fényekre. Egy kézzel írt tábla figyelmeztetett, hogy tilos a dohányzás. Néhány ember ácsorgott odakint, köztük Gloria és Kareem is.

– Oké – mondta épp Gloria –, igen, az eszelős volt, de emlékszel arra az estére a kettős diplomaosztó bulival? – Ari tudta, hogy arról a rég bezárt nyugat-hollywoodi étteremről beszélnek, ahol Kareem és Gloria pincérként dolgozott.

– Honnan ismered Kareemet? – kérdezte Ari Jamestől. – Abból az étteremből?

– Hiszed vagy sem, egyetem alatt ugyanabban a kollégiumban laktunk – felelte James. – És most újra lakótársak vagyunk.

– Te is itt laksz?

– Igen, a nappaliban csövezek. Kihúzható a kanapé.

– Kareem jó lakótárs?

– Sokkal jobb, mint régebben volt. Ő maga lett sokkal jobb, mint régen.

Ez felkeltette Ari érdeklődését, aki időnként eljátszott a gondolattal, hogy jobb emberré válik.

– Milyen értelemben jobb?

– Csak úgy általában. Most már képes megállni, hogy a legkisebb provokációtól kiakadjon.

– Hát itt vagy – szólt közbe Gloria, aki kissé elveszettnek tűnt, ezért Ari átkarolta a vállát.

– Ti honnan ismeritek egymást? – tudakolta James.

– Lakótársak vagyunk – felelte Gloria, és Ari abban a pillanatban valami szeretethez hasonlót érzett iránta. Úgy ismerte meg Gloriát, hogy együtt ült börtönben az unokatestvérével.

Az idő telt, a beszélgetés folyt tovább, Kareem valamikor bement, hogy elintézzen valamit, Ari pedig egyszer csak felnézett, és egy ismeretlen nő állt az ajtóban, aki őket bámulta.

– Hé, Saraya! – szólt valaki. – Kijössz? Elállt az eső.

Ari rájött, hogy ez ugyanaz a nő, akit korábban az ezüstös pliszírozott ruhában látott, csak átöltözött, és most kényelmesebb farmersortot és pólót viselt.

Volt valami furcsa, feszült koncentráció abban, ahogyan őket figyelte, különösen, ahogy Arira nézett.

– Hol vagyunk, Ibari? – kérdezte.

Erre rövid csend támadt, aztán Gloria visszakérdezett:

– Hogy ki?

Eltelt egy pillanat, mire Ari meg tudott szólalni.

– Ibari a hivatalos nevem. – Rámeredt erre az idegenre, erre a Sarayára. – Honnan ismered ezt a nevet?

– Tényleg? – csodálkozott Gloria. – Nem tudtam, hogy ez a neved.

– Mert szó szerint sosem használom. Csak a személyimben szerepel.

– Nem tudom, hol vagyok – jelentette ki Saraya. Pánik csendült a hangjában. – Nem tudom, hol vagyok. – Most Gloriára nézett. Vagyis a Gloria homlokán lévő hegre. Ari lakótársa felemelte a kezét, és megérintette a sebhelyet. – Hasonlítasz valakire – mondta neki a nő. Gloria csak értetlenül nézett rá.

– Azt hittem, már elment – jegyezte meg James fojtott hangon. Ari ránézett, és valódi félelmet látott az arcán. Félt Sarayától. Ari nem értette, miért: Saraya alacsony volt, sokkal kisebb, mint James, és zavartnak tűnt. De aztán a furcsa nő megfordult, és visszament a lakásba, a férfi pedig megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– Ez szed valamit? – kérdezte valaki.

– Ez egy stresszes világ – felelte valaki más. – Ki nem szed valamit?

– Elnézést – mondta Ari, és elindult megkeresni Sarayát, mert még soha egy találkozás sem zavarta össze ennyire. Átvergődött a zsúfolt szobákon, belenézett minden arcba, visszament a konyhába, és egy pillanatra kilépett a lépcsőre is, hogy lenézzen a csendes utcára. Saraya eltűnt. Ám ott, a zsúfolt nappaliban, az ablak mellett, egy kis csoport beszélgetett és nevetgélt. Az egyikük az ezüstös pliszírozott ruhás nő volt. Miközben mozgott, a ruha anyaga csillogott a lámpafényben. Háttal állt Arinak, ő azonban biztosra vette, hogy Saraya az. Nem, az lehetetlen. Sarayának biztosan volt egy ikertestvére. Ari továbbment, aztán rájött, hogy még egy szobába nem nézett be, egy csukott ajtó mögé, a fürdő mellett.

Kareem hálószobája volt, az ágyon kabátok hevertek. A kupac mellett pedig James ült behunyt szemmel.

– Jól vagy? – kérdezte Ari.

A férfi bólintott.

– Úgy érzem, megőrültem – közölte.

Ari becsukta maga mögött az ajtót, aztán hirtelen ötlettől vezérelve be is zárta. Odament, és leült James mellé.

– Én is – jegyezte meg.

Rövid ideig csak csendben ültek, hallgatva az ajtó túloldalán zajló partit.

– Túl sok ember van odakint – mondta James, de Ari csupán néhány évvel később értette meg teljesen, hogy mit is értett ezalatt. Abban a pillanatban mindössze arra gondolt, hogy James nem szereti a tömeget. – Semminek nincs értelme – motyogta a férfi, majd hozzátette: – Megcsókolhatlak?

– Igen – felelte Ari, és öt perccel később már a kabáthalom tetején szeretkeztek. Miután végeztek, Ari megcsókolta a férfit, és ott hagyta pislogva, a bokájáig letolt nadrágban.

Visszagondolva az este többi része homályba veszett. Az ember nem a bulikra emlékszik, hanem csak pillanatfelvételekre: egy elkapott megjegyzésre, a közösség érzésére, egy zöld selyemingre, egy arcba nyomódó esőkabátra egy bezárt hálószobában. Éjfél körül volt egy pillanat, amikor Gloriának könnyek csillogtak a szemében – nem találta Kareemet, ami zavarba ejtette, mert miért hagyná ott bárki a saját buliját? –, de kiheverte, és fél órával később már Arival és másokkal táncolt a nappali közepén, ahonnan oldalra tolták a bútorokat. James valahol a periférián, kissé kipirult arccal csevegett mindenkivel.

Ari friss levegőre vágyott, és ami még fontosabb volt, csendre. Kisurrant a lakásból, lement a lépcsőn, és egy ideig a legalsó fokon üldögélt. A lépcső nedves volt, de nem érdekelte. Hallgatta a csendesen permetező esőt, a rovarok neszét és a távoli zenét. Még mindig döbbenetesnek tűnt, hogy kint volt a szabadban, egyedül a világban, felügyelet nélkül, és sehova sem kellett mennie. Ismét Sarayára gondolt, és azt kívánta, bárcsak megtalálhatná. Honnan tudhatta a valódi nevét?

Egy férfi közeledett az utcán. Kareem. Tekintete kissé űzött volt, zöld selyeminge sötét az esőtől.

– Te Ari vagy, ugye? – kérdezte.

– Szia. Igen. – Meg akarta kérdezni, miért tűnt el a saját partijáról, a férfi azonban megelőzte:

– Valami nincs rendben a bulival. – Kareem mélységes aggodalommal nézett fel a lakás ablakaira, legalábbis Ari így látta.

– Hogy érted ezt?

– Többet is mondanék, de azt hinnéd, hogy megőrültem.

– Ezt kétlem.

– Nem, ez tényleg őrültség. – Kareem felsóhajtott. – Nem akarod tudni.

– Ha nem akarnám tudni, nem kérdeztem volna meg – közölte Ari, ám a lehető legkönnyedebb hangon beszélt, és kicsit nevetett is hozzá, hogy a dolog ártalmatlannak tűnjön, mert végül is Kareem vendége volt. Az egyik dolog, amit a világon a legjobban utált, ha megmondták neki, mit akar vagy mit nem akar.

– Mi az a tetoválás? – kérdezte a férfi válasz helyett. Ari csuklóját nézte, ahol néhány betű látszott. – Nem baj, hogy megkérdeztem? Szeretem a tetkókat.

Ari felhúzta az inge ujját, hogy megmutassa. Az IGAZI SZORGALOM szavakat egyenetlen betűkkel a bal csuklója belsejére tetoválták.

– Kábé tíz éve megvan – mondta.

– A börtönben csináltattad? – kérdezte Kareem. Aztán: – Ne haragudj! Semmi közöm hozzá. Gloria elszólta magát, de nem hiszem, hogy szándékosan.

– Semmi baj.

– Jó ideig ültél, igaz?

– Tizennyolc évig – felelte Ari. – Két hónapja szabadultam.

– Jézusom… – hüledezett Kareem. – Megkérdezhetem, hogy…?

– Megbíztam valakit az unokatestvérem meggyilkolásával – válaszolta Ari. – Hiba volt, és azóta már megváltoztam.

– Oké – mondta a férfi. – Épp, amikor már azt hittem, hogy ez az este nem lehet furcsább.

– Miért, eddig mi volt benne a furcsa?

– Nem tudom… Valami nagyon nincs rendben ezzel a bulival.

Abban a pillanatban Kareem tényleg zaklatottnak és elkeseredettnek tűnt. Nagyon sokat jelentett neki a buli, Ari ezt jól látta, rengeteg energiát fektetett abba, hogy valami szépet hozzon létre ilyen hosszú és szörnyű idők után, most pedig valami félrecsúszott. Megdöbbentette a sajnálat, amelyet Kareem iránt érzett. Elzárkózott attól, hogy túlzottan együttérezzen másokkal, mert így könnyebb volt elviselni a börtönt, úgyhogy a saját reakciója teljesen váratlanul érte. Szerette volna a megfelelő dolgot mondani a férfinak, azt, hogy minden rendben lesz, vagy valami hasonlót, de Kareem nyilvánvalóan nem akart erről beszélni. Elindult felfelé a lépcsőn, Ari pedig kínos csendben követte. Távollétükben a buli elcsendesedett, és bensőséges beszélgetésekbe torkollott a nappaliban és a konyhában. Jó néhányan elmentek. James még itt volt, egy csinos nővel beszélgetett a kanapén. Rákacsintott Arira, aztán meglátta Kareemet, és jól látható megkönnyebbüléssel felállt.

– Kareem – hallotta Ari James hangját –, Kareem, barátom, valaki bedrogozta az italunkat? – És idegesen nevetett, mint aki valami szörnyűségből próbál viccet csinálni. De Kareem mással volt elfoglalva, körülnézett, mintha keresne valamit vagy valakit. Aztán együtt eltűntek a folyosón. Milyen lehet, ha valakinek ilyen barátja van? Vagy bármilyen barátja. Lehetnének Kareemmel barátok, tűnődött Ari. Néhányan táncoltak a nappaliban, és hogy enyhítse a magányát, ő is csatlakozott hozzájuk. Valamivel később egy karosszékben találta magát, kezében nyitott sörösüveggel, kissé kábultan.

Hajnali kettőre járt, a buli a végéhez közeledett. Mióta ült ott? Kimerültnek érezte magát. Nem a szex miatt, jött rá, nem is a tánc vagy a késői óra miatt. Hanem azért, mert a társasági élet annyira megterhelte, mintha valami olyan sportot űzött volna, amelyre nem edzett megfelelően. Gloria eltűnt. Ari a keresésére indult, és az étkezőben talált rá, amint egy festményt nézegetett az asztal mögötti falon. És végre itt volt újra Kareem is, aki épp bejött a teraszról.

– Elnézést – mormolta a házigazda, ahogy elment mellettük. Mintha habozott volna, amikor meglátta Gloriát, ám aztán megkerülte őket, és eltűnt a konyhában.

– Kareem azt mondta, elvihetem – közölte Gloria. – Átrendezi a lakást.

Olajfestmény volt, körülbelül két A4-es lap méretű, és a kék árnyalatai domináltak rajta. Ari jobban szemügyre vette. Nem tartotta magát műértőnek, sőt semmilyen-értőnek sem, de gyönyörűnek találta: sötét olajfestékhullámok, egy hideg óceán, messze a trópusoktól, és két kis láb a jobb felső sarokban, amint eltűnik a vízben. Miközben nézte, Gloria óvatosan leemelte a helyéről a képet.

– Biztosan azt mondta, hogy leveheted a falról?

– Aha – felelte Gloria unott hangon. Megfordította a festményt, és Ari meglátta a keret hátulján a ceruzával írt, elegáns betűket: Fejesugrás / L. Alkaitis 1968. – Mindig is tetszett – tette hozzá a lakótársa. – Van kedved hazaindulni?

– Persze – felelte. – Csak még megköszönöm Kareemnek a meghívást.

Ám amikor benézett a konyhába, a férfit nem találta ott. Ari zavartan állt az ajtóban. Hogy tudott Kareem kiosonni anélkül, hogy észrevette volna? Nem volt másik ajtó. A tűzhely melletti ablak résnyire nyitva állt. Átvágott a kis helyiségen, és megvizsgálta. Az ablakon volt egy biztosítózár, amitől nem lehetett jobban kinyitni. Visszafordult – és a konyha közepén ott feküdt a festmény, a Fejesugrás.

Rajta kívül senki más nem tartózkodott a helyiségben. Ari mozdulatlanul állt, és a képet bámulta, csakhogy az már eltűnt, mintha ott sem lett volna. A konyha linóleumpadlóján csupán egy üveg kupakja és néhány chipsdarab hevert, a buli maradványai. Behunyta a szemét, majd kinyitotta, és a padló még mindig üres volt. Úgy döntött, hogy valamit belekevertek az italába, vagy annyira túlstimulálta a börtönön kívüli világ, hogy hallucinált, esetleg agydaganata lett, vagy stroke-ot kapott.

– Jössz? – Gloria az ajtóban a telefonjába merülve épp az Echo Parkba vezető utat térképezte fel. A festmény ott volt a hóna alatt, ahol mindig is.

– Egy pillanat – mondta Ari, és gyorsan átkutatta a nappalit, a hálót, a fürdőszobát és a teraszt. A lakás nem volt nagy, Kareem pedig nem volt sehol.

Gloriával találkozott a tekintetük, aztán a lakótársa kisurrant anélkül, hogy bárkitől elköszönt volna, így Ari követte. Ilyen későn az utca kissé fenyegető hangulatot árasztott. Gloria fáradtnak tűnt. Lassan lépkedett, a mellkasához szorítva a festményt.

– Láttad elmenni Kareemet? – kérdezte Ari. – Nagyon furcsa, azt hittem, a konyhában van, de aztán…

– Várj egy pillanatot! – szakította félbe Gloria. Belekapaszkodott a legközelebbi lámpaoszlopba, és behunyta a szemét.

– Jól vagy?

– Kicsit hányingerem van. – A homlokát az acélhoz nyomva állt, és vett néhány mély lélegzetet. – Most már oké. Továbbmehetünk.

– Vigyem a festményedet?

– Nem, boldogulok.

Ari a karját nyújtotta neki, és nagyon lassan továbbmentek.

– Gloria, jól vagy?

– Fogalmam sincs, mit jelent ez a szó – felelte Gloria.

Most, hogy belegondolt, Ari sem tudta biztosan, mi a pontos jelentése.

– Én sem – vallotta be. Megrémítette ez a beismerés. Soha ne mutass gyengeséget, egész életében ez volt a mottója, de a börtönből egy teljesen más világba került, már az ország sem létezett, és a káoszban úgy tűnt, hogy ő is megváltozott. – Valami rosszat ettél? – kérdezte.

– Nem. Ki olyan hülye, aki harminchét évesen véletlenül teherbe esik?

– Ó, istenem! Komolyan? – Ari soha nem akart gyereket, ám képes volt mások helyett is meghatódni.

– Még korai. – Gloria elfordította a tekintetét, nyilvánvalóan próbálva visszafojtani a könnyeit. – Kareemen kívül senki sem tudja. De valószínűleg észrevetted, hogy nem iszom.

Ari nem vette észre, és elhatározta, hogy ezután jobban oda fog figyelni a körülötte lévőkre. Egészen más ember lehetne belőle, gondolta. Figyelmesebb, talán kevésbé kemény.

– Te… nem az én dolgom, de együtt jársz az apjával?

– Egyszeri alkalom volt – mondta Gloria csüggedten. – Kareem az apa.

Ez meglepte Arit, aki azt hitte, hogy Kareem meleg.

– Ő tudja?

– Igen – felelte Gloria alig hallhatóan. – A bulin akartunk beszélni, viszont folyton elkerültük egymást.

– Miért nem írsz neki egy üzenetet? Mondd meg, hogy szeretnél beszélni vele.

– Már írtam. Épp az előbb.

Másnap reggel Gloria még mindig nem hallott Kareem felől. Ari a legtöbbször nem volt otthon, mert állást keresett, a környéken osztogatta az önéletrajzát, amely azonban semmit sem ért a munkaviszonyában tátongó tizennyolc évnyi űr miatt, a városban pedig több ember volt, mint állás. Mígnem a buli utáni negyedik napon bement egy étterembe, másodpercekkel az után, hogy látta, amint valaki egy kézzel írt SE NECECITA LAVAPLATOS feliratot akasztott ki az ablakba, és megszerzett egy mosogatói állást. Ezt követően már szinte soha nem volt otthon.

Arinak maradt némi pénze a börtön előtti életéből. Egy kevés, arra semmiképp sem elegendő, hogy abból éljen, de arra igen, hogy egy ideig kitartson a mosogatásért kapott keresetével együtt. Éjszakánként azonban nem hagyta aludni a gondolat: Ennyi lenne? Nem arról volt szó, hogy úgy gondolta, többet érdemelne, mint amije volt, vagy mint ami másoknak jutott, hanem arról, hogy egykor elég jelentős vagyonnal rendelkezett, egy saját vállalkozással és egy gyönyörű lakással egy New York-i toronyházban, úgyhogy most elveszve érezte magát, és egy kissé kételkedett is. A börtön előtt azt hitte, hogy az akaratának megfelelően alakíthatja a valóságot, ám az még egy teljesen más világ volt. Így telik majd el az élete hátralévő része? Ezen töprengett, amikor a bulit követő hetedik reggel – igazából délután – felébredt, fürdőköpenyben kiballagott a konyhába, és kis híján beleütközött Jamesbe. A férfi keresztbe font karral, a tűzhelynek támaszkodva állt, kezében kis spirálfüzettel és tollal. Gloria az asztalnál ült egy másik férfival, akire Ari homályosan emlékezett a buliból.

– Jó reggelt – szólalt meg James. – Bocs, hogy csak így felbukkantunk a konyhádban.

– Jó reggelt – bólintott Ari. A fürdőköpenye hosszú volt, ő mégis meztelennek érezte magát.

– Ő James – mondta Gloria, mintha Ari nem valami rendkívül kellemes emlékbe merült volna el éppen –, ő pedig Bruno.

– Helló – köszönt az asztalnál ülő férfi. Neki is volt notesze és tolla. Csak két széket tartottak a konyhában, ezért Jamesnek a tűzhelynél kellett ácsorognia. Ari tett egy lépést beljebb, és a hátát nekipréselte a hűtőnek. A konyha túl kicsi volt négy embernek.

– Kareem miatt jöttek – kezdte Gloria halkan. – Eltűnt.

– Még mindig nem hallottál róla? – Ari és Gloria ellentétes időbeosztás szerint éltek. Napok óta nem találkoztak.

– A buli óta nem – felelte Gloria. – Azt hittem, csak kerül engem, de…

– Te biztos a lakótárs vagy – mondta Bruno. Rápillantott a jegyzeteire. – Ari… Walker?

– Waker. Te nyomozó vagy?

– A Los Angeles-i rendőrségnek nincs ideje ilyesmire – magyarázta James. – Mi csak próbáljuk megtenni, ami tőlünk telik.

– Igen. Beszélünk mindenkivel, aki részt vett a partin – fűzte hozzá Bruno. – Próbáljuk kideríteni, hogy látott-e valaki bármit, vagy Kareem mondott-e valakinek valamit.

– A buli óta nem láttad, ugye? – kérdezte James. Ilyen közelről Ari érezte a ruháin a mosószer illatát.

– Nem. Azt mondod, senki sem hallott Kareemről?

– Senki – felelte Bruno. – Te beszéltél vele a bulin?

– Nem igazán. Csak pár szót váltottunk. Nem mondott semmi emlékezeteset.

– Láttad, amikor elment? – Bruno a tollát a jegyzetfüzetére helyezve előrehajolt.

– Nem – felelte Ari. – Emlékszem, hogy bement a konyhába, mi pedig pár perccel később hazaindultunk.

– Ez mikor volt?

– Úgy kettő-fél három körül.

– Ezt valaki más is említette – jegyezte meg James Brunónak.

– Micsodát? A konyhával kapcsolatos dolgot?

– Igen, a konyhát és azt, hogy utána nem találták őt sehol.

– Ez nagyon furcsa – fordult Gloria Arihoz. – Állítólag mindenki ugyanazt mondta. A buli óta senki sem beszélt vele, és úgy tűnik, senki sem látta távozni a lakásból. – Megremegett a hangja. – Szörnyű, ugye?

– Igen – értett egyet Bruno halkan –, ez tényleg szörnyű.

– Átkutatta már valaki a házat? – kérdezte Ari. – Úgy értem, azt az épületet, ahol a buli volt. Két lakás van benne, igaz? Egy a földszinten, egy meg az emeleten. – Eszébe jutott egy nő, akit a börtönben ismert meg, egy kedves modorú, szép szőke nő, aki ötször rálőtt a férjére, aztán a pincében próbálta elrejteni a holttestet.

Gloria és a két férfi rámeredt, ő pedig figyelte, ahogy Bruno átértékeli a róla alkotott első benyomását.

– Igen – felelte James kis szünet után. – Beszéltünk az alsó szomszéddal, és megnéztük a pincét.

– A pincét? – kérdezte Gloria. – Miért lakna ott?

És ebből az igéből Ari megérezte, milyen hatalmas szakadék tátong kettejük élettapasztalata között. Gloria tudta, hogy mi az összeomlás, azt viszont nem értette, hogy milyen egy gyilkosság.

Teltek-múltak a hetek – hetek tele elmosogatott szennyes edényekkel, hetek a mosószertől és forró víztől kicserepesedett kezekkel, hetek munka utáni iszogatással a konyhai személyzettel és késői sétákkal a csendes utcákon hazafelé, hetek rémes koffein utáni vággyal teli ébredéssel a késő délelőtt/kora délután bűntudatkeltő világosságában. Hetek, amelyek során Kareem továbbra sem került elő, és arca megjelent a keleti oldalon a többi eltűnt személyt kereső hirdetmény között, míg végül Gloria úgy nem döntött, hogy elhagyja a várost.

A buli óta eltelt hetedik héten történt. Az étterem sous-chefje ki akarta adni a garázsát, úgyhogy Ari átköltözött Gloria lakásából a garázsba, majd továbbköltözött onnan és Los Angelesből is, hogy öt kimerítő évet töltsön bolti és éttermi munkákkal, közben megélt három különböző minőségű kapcsolatot – kettőt nővel, egyet férfival –, a nyugati partról a hegyeken át Las Vegas városállamba utazott, aztán a Sivatagi Királyságba, majd keresztül számtalan kis országon, hogy végül letelepedjen Ohio külvárosában.

A Kaliforniai Köztársaság akkorra már meglehetősen stabillá vált, ezért megfizethetetlenné is. Máshol ezt az időszakot leginkább az összeomlás és a zűrzavar jellemezte. Néhány város városállamnak nyilvánította magát, míg másokat nagyobb, újonnan létrejött országok kebelezték be. A legtöbb terület vitatottnak számított. Mindenhol milíciák működtek, éjszaka fegyverropogás hallatszott. Állandók lettek az összetűzések, de nem fajultak totális háborúvá. Számtalan harcoló csoport létezett, a milíciák összetett és folyamatosan változó szövetségekbe tömörültek, amelyek aztán felbomlottak. A fegyvercsempészek füstként haladtak keresztül a városokon, mozgó árnyékokként a táj fölött. Folyamatos volt az elvándorlás, csomagokkal és dobozokkal megrakott autók araszoltak az autópályákon, hiszen mit is jelent valójában egy területhez tartozni? A kérdés gyakorlati következményekkel járt. Néhányan ott maradtak, ahol addig éltek, mert számukra az otthon fogalma egy fizikai helyet jelentett, mások számára azonban az otthon olyasmi volt, mint az emlékek vagy a vérségi kötelék, ezért közelebb költöztek azokhoz az emberekhez és helyekhez, amelyeket nem akartak elveszíteni, vissza a szülővárosukba és az idős szüleikhez. Vajon Ari is ugyanezt tette? Északkeletre utazott, olcsóbb lakás, munka és kevesebb erőszak reményében, de tagadhatatlan volt, hogy ez a vándorlás egyre közelebb vitte New Yorkhoz. Csakhogy New York mostanra az Atlanti Köztársaság fővárosa lett, és az Atlanti Köztársaság sem volt megfizethető, lévén az egész hajdani ország legstabilabb helyének számított, az emberek pedig bármit megadtak azért az érzésért, hogy nem egy háborúban éltek.

Az Ohiói Köztársaságban Ari egy motelben lakott és egy kiskereskedelmi raktárban dolgozott, főként ruhákkal foglalkozott. Ekkorra az új ország határai már többé-kevésbé kialakultak, kivéve a keleti terület egy részén, amelyet a pittsburghi milíciák konzorciuma tartott ellenőrzése alatt, a leendő városállamok kérdésében még nem született döntés. Az összeomlás már túl régóta zajlott. Ari állandóan arra számított, hogy kitör a nyílt anarchia, ám ez eddig még nem következett be. Voltak menekültek, akik bevásárlóközpontokban éltek, de voltak működő üzletek is, néhány munkahely, benzin a kutakon. Az emberek továbbra is házasodtak, bérleti szerződéseket kötöttek, ideiglenes iskolákba járatták a gyerekeiket, vásároltak. Még néhány orvos is akadt, most azonban készpénzzel vagy áruval kellett fizetni a szolgálataikért, a néhány működő kórházat pedig az Orvosok Határok Nélkül és a Vöröskereszt tartotta fenn. Nem volt postai szolgáltatás. Voltak viszont végtelen ellátásilánc-problémák, fegyveres összecsapások a város szélén a rivális milíciák között, és állandó nyugtalanság.

Ari addigra már régen túljutott azon a ponton, amikor azt hitte, hogy az élete bármiképp is rendkívüli lesz, kivéve a rossz, kimondhatatlan módokon – de rendkívülinek nevezhető-e egyáltalán egy amerikai, aki börtönben ült? Lehet, hogy nem… Néha mégis egy érdekesebb munkában reménykedett. A dobozok rendszertelen időközönként érkeztek, a tartalmuk mindig meglepetés volt, ő pedig kipakolta őket, szétválogatta, majd szétrakta a főnöke elé, hogy megvizsgálhassa. Valaki más feladata volt kitalálni, hogy mennyibe kerüljenek a dobozokban lévő holmik. Ari kicsomagolt, szortírozott, zenét hallgatott a telefonján, és fülhallgatóval a fülében, csendesen élte a napjait. Egy hónappal az ideérkezése előtt ért véget egy kapcsolata, és most egyedül töltötte az estéit. Akadtak egész délutánok, amelyekről később nem tudott számot adni. Azokban a hónapokban úgy érezte, mintha kísértet lenne a saját életében. De aztán hat hónap után néhány kollégájával együtt elbocsátották, és ezt követően egy héten keresztül próbált állást találni. Senki sem vett fel új munkaerőt.

A hét végén késő délután ért haza kimerülten – félt, hogy nem lesz pénze benzinre, ezért kilométereket gyalogolt –, és a szomszédját az ajtaja előtt ülve találta, amint épp a naplementét csodálta.

– Jó estét – köszönt a férfi. Pár évvel fiatalabb volt Arinál. Néhány nappal korábban, az éjszaka közepén érkezett, és Ari úgy tippelt, hogy fegyverkereskedő lehetett. Folyvást jöttek-mentek nála az emberek, üres kézzel érkeztek és sporttáskákkal távoztak.

– Jó estét – bólintott Ari. Leült a kerti székre a szobája előtt. Miért is ne? Fáradt volt, a naplemente pedig gyönyörű: a rózsaszín árnyalatok halványkékbe fordultak, a felhők pedig vörösen ragyogtak.

– Felix vagyok.

– Ari. Örvendek.

Egy teherautó állt meg előttük, és a nő látta, hogyan fordul oda Felix figyelme. Ari csak ült a műanyag kerti széken az ajtaja mellett, és szándékosan nem nézett a teherautóból kiszálló két férfira, bár érezte magán a tekintetüket. Eltűntek Felix szobájában, majd hamarosan két fekete sporttáskával jöttek ki onnan, és elhajtottak. A kocsin a Blue Night Milícia vékony kék csíkja díszelgett – vajon miért hívták őket így? Valószínűleg valami rég elfeledett mém lehetett a névadó. Aztán nemsokára Felix is visszatért.

– Azt hiszem, lemaradtam a naplementéről – jegyezte meg.

– Attól tartok. – Ari felé fordította a székét. – Felix, nyilván nem tudom pontosan, mivel foglalkozol, viszont ha épp szükséged lenne egy alkalmazottra, én épp munkát keresek.

– Nekem nincs szükségem – felelte a férfi –, de véletlenül ismerek valakit, akinek igen.

– A milíciánál?

– Ez problémát jelent?

– Nem.

– Mesélj magadról! – kérte Felix.

– Már néhány hónapja így élek. Motelekben lakom, a kereskedelemben dolgozom. Most viszont kirúgtak, szóval muszáj valami mást találnom.

– És azelőtt?

– Bolti munkák. Pincérkedés. Mosogatás. Bármi, amit találtam. De az életemnek volt egy másik változata is, réges-régen, amikor egy érdekes dologgal foglalkoztam New Yorkban. – Ennyi év, ennyi élet és a világ összeomló változatai után most olyan érzés volt, mintha egy idegenről beszélne. – Nem sokkal voltunk 9/11 után, a bevándorlás pedig sok ember számára problémát jelentett. Amerikai útleveleket szereztem az ügyfeleimnek.

Felix halkan füttyentett egyet.

– Mesélj még erről!

– Van útleveled?

– Persze.

– Akkor tudod, hogyan működik. Hogyan működött, amikor az Egyesült Államok még egy ország volt. Bárhová is mentél útlevelet intézni, sokat számított az emberi tényező. Egy ügyintéző írta alá a kérelmet, ellenőrizte a személyazonosságodat, és megerősítette, hogy a fényképed megegyezik az arcoddal.

Felix elmosolyodott.

– Vagyis azt mondod, hogy csak egyetlen hivatalnok állt a külügyminisztérium és a káosz között.

– Egyetlen gyarló ember, jelentős döntési jogkörrel. Tehát ha találsz egy adósságokkal küzdő, gyenge erkölcsű hivatalnokot, nos… az egy lehetőség.

– Van egy elméletem, miszerint szinte mindenki adósságokkal küszködik, és gyengék az erkölcsei – jegyezte meg Felix.

– Ezt nem vitatom. Nem volt olyan nehéz megtalálnom ezt a hivatalnokot.

– Te pedig pénzt kerestél rajta.

– Igen, így van.

– Amíg…

– Amíg nem fizettem valakinek azért, hogy ölje meg az unokatestvéremet, Antont.

Felix szeme alig észrevehetően elkerekedett.

– Túlélte – folytatta Ari –, én pedig hibát követtem el. Gonosz dolog volt, és életem végéig bánni fogom.

– Miért csináltad?

– Olyan módon akadályozott, amiről úgy tűnt, hogy a megélhetésemet fenyegeti. Túlreagáltam.

– Értem. És most új melóra van szükséged.

– A kereskedelemben és az éttermekben nincs elég munka. Ez nem tartható fenn.

A férfi bólintott.

– Nem túl rózsás a helyzet – mondta, majd hozzátette –, mármint gazdasági szempontból.

Egy pillanatig hallgattak, hogy ez az igencsak eufemisztikus megfogalmazás leülepedhessen.

– És te mivel foglalkoztál a mostani munkád előtt, legyen az bármi is? – kíváncsiskodott Ari.

– Van itt egy kis bökkenő – felelte Felix. – Elmesélem neked, hogy mit csináltam, őszintén fogok beszélni, és elmondom az igazat, viszont te úgysem fogsz hinni nekem.

– Miért gondolod?

– Azért, mert az előző munkám mostanra valami utópisztikus fantáziának hangzik. Hivatásos balett-táncos voltam – közölte Felix.

– Igazad van. Nem hiszem el.

– Senki sem hiszi. Voltál valaha balettelőadáson?

– Egyszer – válaszolta Ari, és rátört az emlék.

Hat-hét évesen ült a szülei között, felnőttnek és csinosnak érezte magát egy merev új ruhában, és az elcsendesedett sötétségben várta, hogy elkezdődjön a New York City Balett Diótörő előadása. Boldogsággal teli érzés volt. Hol vannak most a szülei, tűnődött. Elképzelhető, hogy még élnek? Elhessegette a gondolatot, és megpróbált a jelen pillanatra koncentrálni. A horizonton ibolyaszínűre változtak a fények, közeledett az éjszaka. Tényleg lehetséges, hogy Felix balett-táncos volt? Valószínűtlennek tűnt. Az utcalámpák felvillantak, majd kialudtak, aztán újra felgyulladtak. Másrészt viszont régen léteztek balett-társulatok, ami azt jelentette, hogy léteztek balett-táncosok is, nekik pedig el kellett menniük valahová.

– Ari – szólalt meg Felix a székről felállva. – Mesélek majd rólad a barátomnak. Asszisztenst keres, és szerintem érdekesnek fog találni.

– Köszönöm – mondta Ari.

Három órával később a szobájában ült, behunyt szemmel Bach csellószvitjeit hallgatta, és maga elé képzelte az elvesztett manhattani lakását még a börtön előtti évekből. Szinte minden fehér volt azon a helyen. Anton, az unokatestvére sterilnek nevezte, de Ari akkoriban úgy érezte, mintha valamilyen érintetlen birodalomban élne, magasan a hétköznapi élet felett, vagy mintha egy felhőben lakna. Gondolatban olyan gyakran visszatért oda, hogy bizonyos részletek kezdtek átrendeződni – néha a fürdőszobaajtó az előszobaszekrény bal oldalán, néha a jobb oldalán állt –, de a tér nyugalma megmaradt. Egy kopogtatás rántotta vissza a jelenbe.

Amikor kinyitotta az ajtót, Felix hátralépett. Arit meghatotta ez a mozdulat. Egyedül volt egy motelszobában, Felix pedig ezzel jelezte, hogy nem lép be hozzá hívatlanul. Ezek az apró kedvességek rengeteget jelentenek, gondolta Ari, amikor a férfi megszólalt.

– Beszéltem a barátommal. Azzal, aki alkalmazottat keres. Szeretne megismerkedni veled.

– Köszönöm – felelte Ari. – Nagyon köszönöm. Hol találom?

– Ismered azt a plázát a TGI Fridaysszel? Úgy öt kilométerre délre?

– Persze – bólintott Ari.

– Azt mondta, holnap reggel tíz körül ott lesz. Az ingatlanirodában dolgozik.

– Köszönöm. Igazán kedves volt tőled, hogy beszéltél vele.

Felix elmosolyodott.

– Ezek nem könnyű idők – válaszolta a férfi. – Segítünk egymásnak, ahol tudunk, és így talán kordában lehet tartani a káoszt.

Reggel Ari gyalog ment el a plázába, hogy spóroljon a benzinen. Korán érkezett, így volt ideje körbenézni. A bevásárlóközpont a legérdekesebb helyek közé tartozott, amelyeket egy ideje látott. Egy zászló és egy tábla jelezte, hogy a területet az egyik nagyobb milícia, a Cincinnati United birtokolta. Egy egész részleget alakítottak át lakóhellyé a menekültek számára, így a két félemeleten rendezett sorokban sátrak álltak. Úgy tűnt, hogy a TGI Fridaysből iskolát csináltak, a diákok életkor szerinti csoportokban ültek a bokszokban és az asztaloknál. A bevásárlóközpont másik oldalán, ahol ritkább volt a tömeg, működött néhány üzlet: egy élelmiszerbolt, ahol az árut a Starbucks egykori péksüteményes vitrinjeiben és üvegajtós mélyhűtőiben tárolták, amelyekben korábban csak jégkrémtortákat tartottak, és ahol most Ari vett egy olcsó szendvicset, egy gyógyszertár, ahol ruhákat is árultak, és egy iroda, amely szemlátomást banki átutalásokat, válásokat, örökbefogadásokat, magánbefektetők által finanszírozott kölcsönöket és biztosításokat bonyolított. Ari hamarosan a bevásárlóközpont túlsó végén találta magát, egy régi RE/MAX iroda előtt, amelynek papírral leragasztott kirakatán még mindig öt évvel korábbi hirdetések díszelegtek.

Az ajtó nem volt bezárva. Az ingatlanügynökség unalmas, csendes hely volt, csak néhány íróasztal állt körben a falak mellett és egy halom műanyag láda a közepén. Sokkal inkább tűnt irodának, mint egy milícia központjának iratszekrényekkel, egy naptárral a falon és egy tárgyalóasztallal. Ari első gondolata az volt róla, hogy milyen békés hely. Itt soha nem történt semmi szörnyűség. Ugyanakkor az iratszekrények izgalmasnak ígérkeztek. Biztos volt benne, hogy szívesen dolgozna itt, akármilyen munkáról is legyen szó. Csak néhány embert látott odabent, az asztaloknál ügyködtek vagy halkan beszélgettek.

– Segíthetek? – kérdezte egy nő a legközelebbi asztal mellől. Ari úgy saccolta, hogy a nyolcvanas éveiben járhat. Jóságos mosolya volt, és göndör ősz haja. Ajkát rózsaszínre rúzsozta, és úgy öltözött, mint egy templomba járó nagymama: kardigán, virágos ruha és igazgyöngyök, ám az arca bal oldalán kés ejtette régi sebhely éktelenkedett.

– Eduardót keresem.

A neve hallatán egy idősebb férfi nézett fel a szoba túlsó oldalán. Sovány volt, talán a hatvanas éveiben járhatott, és bántóan unalmas öltözéket viselt, amelyet mintha szándékosan arra terveztek volna, hogy beleolvadjon a környezetbe.

– Maga biztosan Felix szomszédja – szólalt meg, és odahúzott maguknak két széket. – Kösz, hogy beugrott.

– Köszönöm, hogy fogadott. – Ari több állásinterjún járt, mint amennyire vissza tudott emlékezni, de olyanon még soha, ahol ilyen keveset tudott a munkáról. – Azt hallottam, asszisztenst keres.

– Így is mondhatjuk. A munka bizonyos megbízatásokat is magában foglal, de főleg megfigyelésről lenne szó.

Ari bólintott. Vonzotta valami a megfigyelés gondolatában. Egész életében más embereket tanulmányozott.

– Miért figyel meg embereket?

– Egy nagy szervezetnek dolgozom – felelte a férfi. – Tudja, mi az a Cincinnati United?

– A legnagyobb helyi milícia. Maguk ellenőrzik a folyó forgalmát.

– Pontosan. Most mi irányítjuk ezt a területet, és az elmúlt néhány hónapban nyugalom volt, a közbiztonság javításával és az iskola beindításával magunk mellé állítottuk a lakosságot, de mindig fennáll a rivális csoportok támadásának lehetősége. Megfigyelési műveleteket irányítok, csak szemmel tartom a dolgokat.

– Vagyis ez lényegében nyomozói munka? – Ari azt hitte, már rég túl van azon, hogy egy meló izgalmat keltsen benne, ez az ötlet viszont felcsigázta az érdeklődését.

– Nos, többé-kevésbé. Úgy is tekinthet rá. Előleget nem tudok adni, de naponta fizetek.

– Érdekel.

– A munka legtöbbször unalmas – figyelmeztette Eduardo. – Nem akarok hamis illúziókat kelteni magában. Órákig kell egy adott bárban lézengeni, figyelve, hogy bejön-e egy bizonyos férfi, és ha igen, kivel beszélget. Autóban ücsörögni egy fényképezőgéppel. Néha embereket követni, ami azt jelenti, hogy bele kell olvadni a környezetbe, miközben az illető rohadt ráérősen ebédel.

– Még mindig érdekel.

– Miért? Eltekintve attól, hogy nyilvánvalóan új állásra van szüksége.

– Mindig is vonzott a nyomozói munka – felelte Ari. – Már gyerekkorom óta. Tudom, hogy emiatt naivnak tűnök.

– A munka nagy része várakozás. Várakozás, követés, megfigyelés. Maga türelmes ember?

– Igen. Nagyon.

– Tudna példát mondani a türelmére?

– Tizennyolc évet ültem szövetségi börtönben, és megőriztem a józan eszemet – közölte Ari. – Ez tizennyolc év türelmes várakozást jelent. – Volt idő, amikor mindent megtett volna, hogy elleplezze a börtönbüntetését egy lehetséges munkaadó előtt, most viszont úgy érezte, hogy az a világ és a szabályai már nem léteznek. Nem igazán tudta, mi dönti el, hogy megkapja-e az állást, ezért bármit mondhatott.

– Ez elfogadható képesítés. Magam is ültem egyszer. – A férfi a kezét nyújtotta. – Eduardo Harris.

– Ari Smith. – A vezetéknevet abban a pillanatban találta ki.

– Erőszakos bűncselekmény volt? – kérdezte Eduardo.

– Nem én követtem el az erőszakot – felelte Ari.

2

Egy évvel később Ari az autójában ült egy parkolóban, nyolc kilométerre az irodától, a kezében fényképezőgéppel. Negyven perce várakozott itt egy hatalmas építmény mögött, amely egyszerre volt bevásárlóközpont és falu. Az üzletek és a társasházak többnyire nem látszottak a parkolóból, amelyet egyik oldalról egy betonfal határolt – egy áruház hátulja, a távolban rakodórámpákkal –, egyébként pedig az a fajta külvárosi táj vette körül, amelyben igazából nem lehetett semmi különöset találni: egy gazzal benőtt rét, amelyért szemlátomást senki sem felelt, egy gyorsforgalmi út, egy lakópark épülettömbjei és nem túl messze egy fiatalkorúak számára létesített börtön. A naplementét megelőző percekben azonban a parkolót aranyszín fény árasztotta el, olyan szépséget kölcsönözve a tájnak, amelyre nem szolgált rá. A távolban melegen és barátságosan ragyogott a fiatalkorúak börtönének bézs téglalapja.

Ari egy nőről készített fényképeket, egy Nico nevű üzletvezetőről, aki tőle nem messze, gyanútlanul ült a kocsijában. Nico rövid, platinaszőke hajú, vékony teremtés volt, tetőtől talpig feketébe öltözött, praktikus szemüveget viselt, és soha nem mosolygott. A férje Eduardo unokatestvére volt, aki biztosra vette, hogy a neje viszonyt folytat valakivel. Olyan bizonyosan hitt ebben, hogy elment a RE/MAX irodába, ami bosszantó lépés volt tőle. Eduardo behívta Arit, és megkérte, hogy az unokatestvérének tett szívességként egy hétig figyelje meg Nicót. Ari, amikor csak lehetett, kerülte a személyes találkozásokat, mert életének ezen szakaszában már túl sok embert ismert meg, és a többségüket idegesítőnek találta.

– Ari – kezdte a férj –, szólíthatom így?

Már megtetted, gondolta Ari.

– Természetesen. Ari vagy Ms. Smith, mindkettő megfelel – felelte. Még egy év után is némileg ismeretlenül csengett számára a választott vezetékneve, ami kifejezetten tetszett neki.

– Köszönöm – bólintott a férfi. – Azért jöttem ide, mert nagyon komolyan veszem ezt a helyzetet, és mielőtt bármilyen elhamarkodott lépést tennék, szeretnék a legnagyobb körültekintéssel eljárni. – Tele volt félelemmel. Rettentően félt attól, hogy nem veszik komolyan.

– A családért bármit – jelentette ki Eduardo.

– A körültekintés fontos – értett egyet Ari, a leghivatalosabb hangját használva. Egy profi nem mutatja ki az emberiség iránti ellenszenvét. – Mondja el, mi a helyzet!

– Nos, a feleségemről van szó, Nicóról. – A nő egy lakberendezési áruházban dolgozott, amelyről Ari hallott már, de még soha nem járt ott. A férje elmondása szerint az áruházban minden kapható volt, ami egy otthonhoz szükséges. Kisgépek, bútorok, törölközők, ágyneműk, apróságok. Lehetett készpénzzel fizetni, vagy csereáruval. Néha akadtak új holmik is, többnyire viszont csak használtak. Nico nagyon jó eladó volt, igazán kitűnő, és mindketten örültek, hogy megkapta ezt a munkát, mert a korai műszaknak köszönhetően hazaért vacsorára. Csakhogy az utóbbi időben, az elmúlt néhány hétben, kezdett későn hazamenni.

– Mennyire későn? – kérdezte Ari.

– Épp eléggé – felelte rejtélyesen a férj.

– Szóval éjfélkor, hajnali egykor vagy…?

– Dehogy! Szó sincs ilyesmiről. – A férfi sértődött arcot vágott, mintha nem ő hozta volna fel a felesége késését. Nico szinte minden este a szokottnál egy-két órával később ért haza, és mindig úgy, hogy addigra már evett, amit a férj gyanúsnak talált.

– Jó szakács vagyok – magyarázta. – Úgy értem, nagyon jó szakács. Szakácsiskolába jártam. – A legjobbat akarta feltételezni a feleségéről, de mégis kivel vacsorázott? Folyton azt hajtogatta, hogy majd éhen hal munka után. – Ami egyébként hihető is – mondta a férje –, elvégre a nőknek olyan az anyagcseréjük, mint a kolibriknek. – Ezért aztán Nico csak bekapott valamit, de soha többé nem akart a férjével vacsorázni.

A múlt héten egy este három órával a munkaidő végét követően ért haza, anélkül, hogy igazából megindokolta volna. Kitérő válaszokat adott. A környéken nem voltak ellenőrző pontok, és több mint egy éve nem történt komoly erőszakos cselekmény. A forgalom akadozott, de ennyire azért nem, ugye.

– Egyetértek – mondta Ari. – Ismerem azt az üzletet, amiről beszél. Nincs messze. Megkérdezhetem, hogy észrevett-e valamilyen változást a felesége viselkedésében? – Ez volt a diplomatikus módja annak, hogy megtudakolja, Nico boldogabbnak tűnt-e az utóbbi időben. Egy tévésorozat nyomozóját utánozta, aki a munkájaként félrelépő házastársakat követett.

– Nem – felelte a férj egy pillanat múlva. – Ugyanolyan, mint mindig.

– Hogyan írná le a viselkedését? Arra lennék kíváncsi, hogy ebben az esetben mit jelent a mindig.

– Zárkózott nő. Mindig is nehezen lehetett kiismerni. Ezt régebben vonzónak találtam, úgy értem, mint bármelyik másik férfi, én is értékelem, ha egy nő rejtélyes, de… – Megvonta a vállát. – A rejtélyesség néha kimerítő.

– Úgy gondolja, hogy titkai vannak? – Arit jobban érdekelte ez a nő, mint amire számított.

– Nem gondolom, hanem tudom. Korábban, amikor elkezdtünk járni, megegyeztünk, hogy nem mondunk el egymásnak mindent. Nézze, ez egy rossz évtized volt. Senkinek sem volt könnyű. Mindenki sokat veszített. Úgy döntöttünk, hogy együtt lépünk tovább a jövőbe, és nem foglalkozunk a múlttal. Nincs értelme ezeken rágódni, igaz?

– Igaz – bólintott Ari. – Én sem rágódom semmin.

– Okos döntés. De amikor valakivel együtt él az ember, felcsipeget ezt-azt a múltbeli életéről, érti? Csak egy érzés, ami néha rátör, vagy a másik maga kotyog ki valamit. Tudom, hogy Nicónak már volt férje korábban is. Valamikor régen, és messze innen. Nem tudom, hogy hol, mikor vagy kicsoda. Nem az én dolgom. De azt gondolom, és ezt viszont nem tudom biztosan, hogy talán született egy gyereke is, talán több. Egy másik életben.

A rá következő este ugyanebben a parkolóban, Ari az órájára nézett, és egy magazin mögé rejtőzött. Tucatnyi fotót készített, de mindeddig úgy tűnt, hogy Nico titkos élete csupán abból áll, hogy a kocsijában salátát eszik egy dobozból, és az Economistot olvassa.

Nico kihajtott a parkolóból. Ari elindult utána. Húsz percig követte, ki a gyorsforgalmi útra, majd dél felé, amíg Nico jobbra nem kanyarodott Willow Gardensbe, abba a zárt lakóparkba, ahol a férjével élt. Az út mindkét oldalán a Cincinnati United fegyveresei posztoltak. Ari lehúzódott az autópálya szélére. Azt kívánta, bárcsak tovább mehetett volna. Amikor megérkezett az Ohiói Köztársaságba, néha minden konkrét cél nélkül autózgatott, csupán a magány és a vezetés élvezete kedvéért, de a benzin most már többe került. Hátradőlt az ülésen, behunyta a szemét, és megpróbálta megszabadítani elméjét a tudatos gondolatoktól. Várta, hátha valami felkelti a figyelmét.

Úgy vélte, hogy nincs különösebben jó memóriája. Élete bizonyos éveire alig emlékezett, mert az egyik módszer, amiben a börtönben töltött időt fel lehet gyorsítani, ha minden napot annyira az előzőhöz hasonlóvá teszünk, amennyire csak lehetséges. Ám Nicóval kapcsolatban zavarta valami. Furcsa bizonyosságot érzett, ami valószínűtlen volt, de nem lehetett figyelmen kívül hagyni: valahonnan ismerte a nőt.