Ezt a regényt, egy életre szóló hálával,
Eleanor Janet Wintle-nek ajánlom

Térképek

Előszó

A New York elsősorban és mindenekelőtt: regény. Valamennyi család, melynek hányattatásait a történet követi, a képzeletem szülötte, akárcsak a történelmi eseményekben betöltött szerepe. Ugyanakkor, amikor e képzeletbeli családok életét követtem az évszázadokon át, igyekeztem őket olyan személyek és történelmi események közé ágyazni, melyek a valóságban is léteztek – vagy legalábbis létezhettek volna.

A főszereplő családok neveit úgy választottam meg, hogy a vonatkozó hagyományokat tükrözzék. A Van Dyck közkeletű és könnyen megjegyezhető holland vezetéknév. A Master hasonlóan gyakori az angolban, bár meg kell vallanom: miközben a család kereskedő és bankár tagjainak sorsát tervezgettem, önkéntelenül is a „Master of the Universe”, „a világ ura” kifejezés járt a fejemben. A White szintén jellemző angol vezetéknév. A Keller az ötvenedik leggyakoribb német név, jelentése „pince”. Az O’Donnell Írországban ismert, a Caruso Olaszország déli részén elterjedt, míg a német Adler – jelentése „sas” – Közép-Európában található meg mindenfelé. Azon családok közül, amelyek csak futólag bukkannak fel, a Rivers képzeletbeli, az Albion pedig már Az erdő című regényemben is szerepelt. Juan Campos nevét a híres Puerto Rico-i zeneszerző, Juan Morel Campos ihlette. Amennyire tudom, a Humblay név nem létezik, csak a „humbly” (alázatos) jelző régies formájaként szerepel a tizenhatodik századi imakönyvekben. A Vorpal és Bandersnatch nevek eredetével kapcsolatban ajánlom olvasóim figyelmébe Lewis Carroll Jabberwocky című költeményét.{1}

A narratíva megkövetelte bizonyos történelmi események minimális szintű elferdítését. Az olvasmányosság kedvéért itt-ott egyszerűsítettem a komplex történelmi folyamatokat és részleteket, ám ez reményeim szerint sehol sem ütközik a hitelességgel. Ezzel együtt fűznék néhány megjegyzést a történelmi háttérhez.

Az amerikai indián törzsek. Noha utaltam bizonyos helyi törzsekre, mint a tappanok és hackensackek, melyeket máig őriznek a földrajzi nevek, New York térségében oly sok törzsi csoport élt, hogy nem kívántam megzavarni az olvasót egy túlságosan hosszú felsorolással. Inkább követtem a közkeletű gyakorlatot, mely közös nyelve alapján algonkinként hivatkozik e néptörzsekre. Hasonlóképpen, az északi törzseket nyelvük alapján gyakran nevezik irokéznek, ám ahol szükségesnek találtam, megemlítettem egyes törzseket, köztük a mohikánokat. Az olvasót talán meglepi, hogy történetem első részében nem használom a „lenape” nevet Manhattan őslakosainak megnevezésére, de ezt csupán egy későbbi történelmi időszakban alkalmazták ezekre a népcsoportokra, ezért helyesebbnek véltem elhagyni. Az érintettek számára a név amúgy sem jelentett volna semmit.

Egyes újabb történeti művek, különösen Russel Shorto Új-Amszter dam ról szóló remeke, a The Island at the Center of the World (Sziget a világ közepén), nagy hangsúlyt fektet azokra a polgárjogokra, melyeket a hollandok hagyományoztak New Yorkra. Igyekeztem ezt a motívumot is megjeleníteni a történetben, azzal a meghagyással, hogy a polgári függetlenségi törekvések hagyománya a középkori Angliában és Európa más részein gyökerezik.

Az eredeti kéziratban kifejtett nézetem, miszerint az angolok keményebben bántak a rabszolgáikkal, mint a hollandok, némiképp módosult Graham Hodges professzorral folytatott beszélgetésem hatására, miközben a neves történész Root & Barnch (Gyökér és ág) című munkájában még részletesebben járja körül ezt a kérdést.

Arra a meggyőződésre jutottam, hogy az angol kormányzó, Lord Corn bury szeretett nőnek öltözni. Szerencsére ezt a véleményt több neves történész munkája is alátámasztja.

Az angolok és amerikaiak közti kapcsolat változó jellegéről alkotott nézeteimet nagymértékben befolyásolta az a beszélgetés, melyet a Gotham kiváló társszerzőjével, Edwin G. Burrows professzorral folytattam, akinek témába vágó műve, a Forgotten Patriots (Elfeledett hazafiak) éppen könyvem keletkezése idején jelent meg.

New York hatalmas témakör – egyszersmind a világ egyik legösszetettebb városa –, ezért egy írónak, ha fel kívánja dolgozni gazdag történelmét, óhatatlanul kompromisszumokat kell kötnie. Csupán abban reménykedem, hogy az olvasó úgy véli majd, regényemnek sikerül átadnia valamennyit ennek az általam olyannyira szeretett városnak a karakteréből és szelleméből.

A fordító megjegyzése

A földrajzi neveket illetően nem sikerült olyan egységes rendszert találnom, amit a fordítás során alkalmazhattam volna. Sok ismertebb tulajdonnevet magyarítottam – Ötödik sugárút, Világkereskedelmi Központ –, másokat azonban meghagytam eredeti formájukban, miután sosem használjuk őket másképp (pl. Central Park). A számozott utcanevek magyarul szerepelnek, sok helyütt viszont célszerűbbnek láttam megtartani az eredeti formát – kivéve azokban az esetekben, ahol maga az elnevezés is szerepet játszik a történetben. A holland eredetű nevek zöme megmaradt eredetiben (mint Staten Island), szemben az angolszászokkal (pl. Ellis-sziget), kivéve például a Coney Island, mely ezen a néven híresült el. A New York-i „landmarkok” nevét csak akkor magyarítottam, ha úgy ismertebb, vagy ha az eredeti túlságosan nehézkes lett volna.

Babits Péter

New Amsterdam

1664

Ó, hát ez a szabadság!

Ahogy a kenu a folyó árjával haladt, a víz nekicsapódott orrának. Dirk van Dyck pedig a kislányt nézve azon tűnődött, hogy talán az egész út egy szörnyű tévedés.

A nagy folyam északra hívogatta, a végtelen égbolt nyugatnak. A számtalan folyó, számtalan hegy, számtalan erdő földje. Hol ér véget? Senki se tudja. Legalábbis teljes bizonyossággal. Csak a napkorong láthatja egész kiterjedésében, miközben messze, a sasoknál is magasabban, vég nélküli köreit rója.

Itt a vadonban találta meg a szabadságot és a szerelmet. Van Dyck megtermett fickó volt. Holland pantallót, kifordított szárú csizmát és bőrujjast viselt inggel, most pedig, ahogy közeledett a kikötő felé, feltette széles karimájú, tollas kalpagját is. Miközben meredten nézte a kislányt.

Az ő leányát. Bűnének gyümölcsét, amiért hite szerint lakolnia kell.

Milyen idős? Tíz, tizenegy? Milyen izgatott lett a kislány, amikor belement, hogy magával viszi. Anyja szemét örökölte. Bájos kis indián gyermek. Sápadt Toll, a népe így hívja – egyedül fakó bőre árulkodik származásáról.

– Nemsoká itt van – szólt hozzá algonkinul, a helyi törzsek nyelvén.

New Amsterdam. Új Amszterdam. A kereskedelmi állomás, a cölöpkerítés védelmében megbúvó előretolt állás és kisváros, ami igencsak fontos a holland gyarmatbirodalom szempontjából.

Van Dyck büszkén vállalta holland származását. Lehetett a hazája bármily apró, a rettenthetetlen németalföldiek útját állták a megszálló spanyoloknak, és kivívták függetlenségüket. Roppant töltéseket emeltek, hogy termékeny földeket hódítsanak el a víztől. Olyan kereskedelmi hálózatot építettek ki, melyre minden más nemzet irigyen tekintett. Nagyvárosaik – Amszterdam, Delft, Antwerpen –, a csatornák és vízi utak mentén sorjázó magas oromzatos házaikkal, egész Európából vonzották a művészeket, tudósokat és gondolkodókat, mígnem beköszöntött a Rembrandt és Vermeer nevével fémjelzett németalföldi aranykor. Igen, büszkén vallotta magát hollandnak.

Alsóbb szakaszain a folyót dagály duzzasztotta. Reggel a víz lefelé, az óceán irányába vonult, délután azonban megfordult az ár, és visszaindult északnak.

A kislány előre, a folyás irányába nézett. Van Dyck vele szemben ült, míg hátát a nagy halom – jobbára hódoktól származó – prémen nyugtatta, ami megtöltötte a kenu középső részét. A nagy és széles csónak oldalfala fakéregből készült, így kellően erős lett, mégis könnyű maradt. Négy indián evezett, kettő elől, kettő hátul. Közvetlenül mögöttük, a második csónakban saját emberei követték őket. Az indián kenut is el kellett hoznia, hogy elférjen minden, amit felvásárolt. Északon a késő tavaszi égbolt viharral fenyegetett. Felettük is szürke fellegek dagadoztak, lentebb azonban vakítóan szikrázott a víz.

Egy felhő mögül hirtelen éles fénypászma tört elő. A hullámok élesen kopogtak a csónak oldalán, mintha dobjelzéssel figyelmeztetnék a veszélyre. A szellő úgy pezsgett az arcán, akár egy testetlen habzóbor. Nem akarta bántani a lányt, de ennek is meg kellett lennie.

– Nem mondhatod el, hogy az apád vagyok.

A lány lenézett a nyakában viselt kis függőre. Parányi faragott arc, vörösre és feketére festve. Fejjel lefelé, indián szokás szerint. Végtére is ésszerű: ha valaki kézbe veszi a függőt, éppen így néz szembe vele. Szerencse hozó amulett. Az Álarcos, az Erdők Ura, a természet egyensúlyának őre.

Sápadt Toll nem válaszolt, csak meredten nézte indián istenének arcát.

Mi járhat a fejében? Megérti őt? Ki tudhatja?

A sziklaszirtek mögül, melyek magas kőcölöpökként sorjáztak a nyugati part mentén, már a vihar távoli morajlása hallatszott. A kislány elmosolyodott. A hollandok, miként más tengerjárók, nem szívelték a vihart, mely számukra csakis kárt és félelmet hozott, az indiánok azonban bölcsebben tekintettek rá. Ők tudták, mit jelez a mennydörgés: a tizenkét menny legalacsonyabb szintjén lakozó istenek megóvták a világot a gonosztól.

A hang betöltötte a folyót, mielőtt elhalt a roppant térben. Sápadt Toll kecses kis mozdulattal hagyta lehullni a függőt, azután felnézett.

– Találkozhatok az asszonyoddal?

Dirk van Dyck vett egy nagy levegőt. Felesége, Margaretha nem is sejtette, hogy a közelben jár. Nem üzent neki, hogy visszatér. Csakugyan azt remélte, hogy partra szállhat a lánnyal és letagadhatja őt az asszonya előtt? Elment az esze. Esetlenül elfordult, ahogy végignézett a folyón. Máris elérték a Manhattannek nevezett, keskeny terület északi végét, ahonnét a dagály sebesen repítette őket tovább. Késő lett volna visszafordulni.

*

Margaretha de Groot érzéki ajkai közé fogta az agyagpipa szárát, s ahogy beleszippantott, tűnődve elnézte a falábú férfit, miközben azon merengett, milyen érzés lenne lefeküdni vele.

Magas, egyenes tartású és elszánt, metszően éles a tekintete – lehet, hogy már ősz, és benne jár a korban, de még mindig rettenthetetlen. Ami meg a falábát illeti, büszkén viselheti, mint valami harci trófeát. Az a seb mindenki mással végzett volna, de nem Peter Stuyvesanttal, aki még mindig döbbenetes fürgeséggel rótta az utcákat. Ahogy elnézte a csiszolt kemény fát, érezhetően megborzongott, bár a férfi ezt aligha vette észre.

Milyennek láthatja őt? Kedveli, ez egészen biztos. Miért is ne tenné? Szép szál, telt keblű, a harmincas éveiben járó asszonyság, széles arccal és szőke hajjal. Nem eresztett hájat, mint oly sok holland feleség. Még tartja az alakját, minden kézre álló idomát. Ami pedig a pipát illeti, a legtöbb holland füstöl – férfiak és nők egyaránt.

A férfi észrevette, és elmosolyodott.

– Szép reggelt, Greet. – Greet, ez a meghitten bensőséges megszólítás. Miként a legtöbb holland asszonyt, Margaretha van Dycket is leánykori nevén, Margaretha de Grootként ismerték, ő pedig elvárta, hogy így is szólítsák. A férfi persze már kislány kora óta ismerte, de akkor is… máskor oly sokat ad a formaságokra. Kis híján elpirult. – Még egyedül?

Otthona, a jellegzetes holland lakóház előtt állt, melynek egyszerű szögteles tömbje két emelet magasra szökött, az oldalain deszkaborítással, az utca felé forduló keskeny oromfalán a fekete és sárga téglák tetszetős mintázatával. Rövid lépcsősor vezetett fel a nagy utcára nyíló ajtóhoz, melyet tornác védett, hollandul „stoop”. Az ablakok talán nem nőttek nagyra, a hatást mégis megkapóvá tette az általuk olyannyira kedvelt magas oromzat és a szélkakassal megkoronázott, meredek esésű tető.

– Az urad még északon van? – ismételte meg a kérdést Stuyvesant. Rábólintott. – Mikor jön meg?

– Ki tudja? – Megvonta a vállát. Aligha panaszkodhatott, amiért a férjét északra szólította az üzlet. A szőrmék, kivált a mindennél értékesebb hódprém kereskedelme olyan méreteket öltött, hogy a helybéli indiánok lassan a kihalás szélére sodorták az állatokat. Van Dyck mind gyakrabban utazott a távoli észak vad határvidékére, hogy az irokézektől szerezze be készletét. Ennek köszönhette rendkívüli sikerességét.

De vajon ily soká kell elmaradnia? Házasságuk elején az utazásai alig néhány hetet vettek igénybe, ám idővel egyre tovább húzódtak. Ha éppen otthon volt, jó férjként, figyelmesen, szeretettel bánt vele s a gyerekekkel, mégis óhatatlanul kezdte úgy érezni, hogy elhanyagolja. A kislánya éppen ma reggel kérdezte tőle, mikor tér haza az apja. „Amint tud – felelte mosolyogva. – Ebben biztos lehetsz.” De ha mégis kerüli őket? Ha más nők is vannak az életében?

Margaretha de Groot nagy fontosságot tulajdonított a hűségnek, aligha volt hát meglepő, hogy a hűtlenségétől rettegve morálisan gyenge teremtménynek hitte férjét, s arról ábrándozván, hogy egy szilárdabb jellem karjaiban lel vigaszt, nem fojtotta el a kis belső hangot, mely azt suttogta: „Bár ő is olyan lenne, mint Stuyvesant kormányzó.”

– Nehéz időket élünk, Greet. – Stuyvesant arca talán nem is árulkodott róla, de ő kihallotta hangjából a szomorúságot. – Tudod, mennyi ellenségem van.

A férfi megbízott benne. Hirtelen támadt érzelgősségében legszívesebben a karjára fektette volna kezét, de nem merte.

– Azok az istenverte angolok.

Az asszony bólintott.

Amint a holland gyarmatbirodalom Keletről Amerika felé terjeszkedett, az angol kereskedők sem maradtak el mögötte. A két protestáns nemzet olykor együtt lépett fel közös ellenségei, Spanyolország és Portugália katolikus birodalmai ellen, ám ennél is többször rivalizált egymással. Tizenöt esztendővel ezelőtt, amikor Oliver Cromwell és istenfélő serege elragadta Angliai Károlytól a koronáját – s vele a fejét –, a versengés csak tovább fokozódott. A hollandok ugyan kézben tartották a jövedelmező rabszolga-kereskedelmet Afrika és a Karib-tenger térségében, Cromwell azonban egyértelmű célt fogalmazott meg.

„A rabszolga-kereskedelemnek Angliához kell kerülnie.”

Ha sok jó hollandban fel is merült a kétely, hogy mennyiben Istennek tetsző az emberekkel való szenvtelen kereskedés, Anglia jó puritánjai nem foglalkoztak az efféle kérdésekkel – Cromwell hamarosan el is vette Jamaicát a spanyoloktól, hogy hídfőt verjen a térségben. Négy évvel korábban ugyan meghalt, és II. Károly király visszafoglalta Anglia trónját, az irányvonal azonban változatlan maradt. Mostanra New Amsterdamba is eljutott a hír, miszerint az angolok Afrika guineai partvidékén holland kikötőket támadtak meg, s vele az a szóbeszéd is, hogy nem csupán a holland rabszolga-kereskedelemre fáj a foguk, de magára New Amsterdam kikötőjére is.

Pedig New Amsterdam nem nőtt nagyra. Mindössze az erődből, néhány szélmalomból és egy hegyes tornyú templomból állt; egyetlen csatornát vájtak ki itt, az is inkább emlékeztetett árokra; a keskeny ormú házakkal szegélyezett néhány utcát, a szerény gyümölcsösöket és veteményeseket is csak egyetlen fal oltalmazta, mely kelet-nyugati irányban haladt Manhattan déli végében – mégis megvolt a maga történelme. A Mayflower indulására még tíz teljes évét kellett várni, amikor a Holland Nyugat-indiai Társaság, felismervén a roppant természetes öböl értékét, már előretolt kereskedelmi állást hozott itt létre. S most, fél évszázaddal a küzdelmes kezdetek után, a helyből forgalmas kikötő vált, melynek külső települései több tucat mérföldnyire szétszóródtak a csak New Netherlandnek, Új Hollandiának nevezett területen.

A hely máris önálló jelleggel bírt. A hollandok és protestáns szomszédjaik, a francia ajkú vallonok két nemzedéken át küzdöttek, hogy kivívják a függetlenséget uruktól, a katolikus Spanyolországtól, míg végül győzelmet arattak. A két nemzet New Amsterdamot is együtt népesítette be, miután egy vallon, Pierre Minuit – akinek nevét még mindig francia módra, „minvínek” ejtették – négy évtizeddel korábban megállapodott az őslakos indiánokkal, és megvásárolta a jogot, hogy letelepedhessenek Manhattanben. A protestáns kalmárok független, harcos lelkülete kezdettől átjárta ezt a helyet.

Mégis, mindennél többet nyomott a latban a kikötő fekvése. Katona szemmel az erőd talán nem tűnt túl impozánsnak, de így is uralta a Manhattan-sziget déli végét, miközben messze kinyúlt a védett öbölbe, hogy megvédje a nagy Északi-folyó torkolatát.

S az egészet Peter Stuyvesant uralta.

Az angol ellenség azonban közeledett. A massachusettsi s különösen a connecticuti új angolok – az élükön megátalkodott kormányzójukkal, Winthroppal – mindig is próbáltak a külső holland telepek kárára terjeszkedni. Amikor Stuyvesant zömök falat és cölöpkerítést emelt a város északi oldalán, Új Anglia lakóinak azt mondták, „ez tartja majd távol az indiánokat”, de persze senkit sem tettek lóvá. A fal az angolokat volt hivatott távol tartani.

A kormányzó még most is meredten nézte az asszonyt.

– Bár az angolok lennének az egyetlen ellenség!

Jaj, szegény ember. Túlságosan is jó hozzájuk, New Amsterdam hitvány polgáraihoz.

A városban mintegy ezerötszázan laktak – úgy hatszáz holland és vallon, háromszáz német s közel annyi angol, akik inkább éltek holland uralom alatt. A többi lakos a világ minden tájáról érkezett, köztük még zsidók is – de vajon hányan erkölcsösek és egyenes gerincűek? Margaretha úgy vélte, nem sokan.

Ő maga sem tartozott a bigott hívők közé. A holland református egyház szigorú kálvinista tanokat hirdetett, melyeknek nem mindenben tudott vagy kívánt megfelelni, viszont nagyra tartotta azokat az erős férfiakat, akik igen – mint Bogard, az öreg prókátor és maga Stuyvesant. Ők a rend pillérei a káoszban.

Amikor Stuyvesant felemelte hangját a mértéktelen italozás ellen, betiltotta a tagadhatatlanul pogány népünnepélyeket, és próbálta megszabadítani a várost a tébolyult kvékerektől vagy az elfajzott anabaptistáktól, ugyan hány kereskedő állt ki mellette? Alig páran. Nem számíthatott még a Holland Nyugat-indiai Társaságra sem, melynek alkalmazásában állt. Amikor egy hajórakomány szefárd zsidó érkezett Brazíliából, és Stuyvesant közölte velük, hogy eredjenek máshová, a Társaság ráparancsolt: „Jöjjenek csak. Jót tesznek az üzletnek.”

Senki sem tagadhatta, milyen remek kormányzó. Előtte csupa korrupt és felfuvalkodott fráter volt – egyikük még egy értelmetlen háborút is kiprovokált, hogy az indiánok kis híján felégessék a kolóniát –, Stuyvesant azonban bölcsen uralkodott. Északon megálljt parancsolt az angoloknak, míg délen rövid úton elbánt a Schuykill-folyó menti, feltörekvő svéd telepesekkel, mihelyt kezdtek fejfájást okozni. Fellendítette a cukorkereskedelmet, egyre több rabszolgát hozatott. Minden otthonról érkező hajó fenéksúly gyanánt a legjobb minőségi holland téglát szállította, hogy ebből épüljenek fel a városka új házai. Az utcákat tisztán tartották, kis kórházat emeltek, az iskolában latint tanítottak.

De vajon hálával adóznak mindezért Stuyvesant előtt? Nemigen. Átkozzák az uralmát. Ostobák, azt hiszik, képesek lennének elvezetni önmagukat. De vajon képesek lennének? Aligha.

A legrosszabb közöttük az a szélkakas ügyvéd volt, van der Donck. A Jonker, így nevezték – az Apród. Ő szervezkedett a kormányzó háta mögött, ő írogatott a Nyugat-indiai Társaságnak és kürtölte világgá a panaszokat, hogy megbuktassa Stuyvesantot. S mi végre? „A Jonker a szabadság élharcosa” – mondogatta a férje. „Mind bolondok vagyok – csattant fel ilyenkor. – Ő csak a saját érdekeiért harcol. Ugyanúgy uralkodna rajtunk, ha módja lenne rá.”

Szerencsére a Jonkernek nem sikerült megbuktatnia Stuyvesantot, viszont rátette a kezét egy nagy földbirtokra a város északi részében. Még könyvet is írt Új Hollandiáról, amit a férje egyszerűen csodásnak talált. Az intrikus azóta meghalt és eltűnt az életükből – Istennek legyen hála! –, New Amsterdam népe azonban még mindig „Jonker földjének” hívta a kiterjedt birtokot, mintha a fickó még élne, a példa pedig átragadt a kereskedőkre, akikben így Stuyvesant – legalábbis Margaretha véleménye szerint – egyáltalán nem bízhatott.

A kormányzó keményen a szemébe nézett.

– Számíthatok rád, Greet?

A szíve kihagyott egy ütemet. Nem tehetett róla.

– Ó, igen.

A férfi persze boldog házasságban élt, legalábbis a látszat erre utalt. Judith Bayarddal egy bouwerién lakott, ahogy a hollandok a farmot nevezték, minden jel szerint teljes elégedettségben. Judith idősebb volt Peternél. Amikor a kormányzó elveszítette a lábát, ő gondoskodott a felépüléséről, ezután házasodtak össze. Amennyire Margaretha tudta, a férfi csak egyszer folytatott futó viszonyt, azt is tévelygő ifjúként, mielőtt még megismerte Judithot. A kis botrány még jót is tett vele – ha ez sincs, talán ő is kálvinista lelkész lesz, mint az apja, így sosem lép a Nyugat-indiai Társaság kötelékébe, hogy a tengerentúlon keresse a boldogulást.

– Hát az urad? Rá is számíthatok?

– Az uramra? – Bárhol is legyen. Bárhogy is kerülje őket.

Ám ez nemsokára megváltozik. Míg Dirk messze járt, alaposan végiggondolta a kérdést, és kiötlött egy tervet, ami megnyugtatóan rendezte a jövőjüket. Szerencse, hogy a holland szokásjog messze nagyobb szabadságot – s hatalmat – juttat az asszonyoknak, mint bármely más népé. Istennek legyen hála továbbá a házassági szerződés holland intézményéért. Mihelyt hazatér, szembesíteni is fogja Dirk van Dycket a döntésével.

– Ó, igen – felelte. – Azt teszi, amit mondok neki.

– Lesétálok az erődhöz – bólintott Stuyvesant. – Nincs kedved velem tartani?

*

London. Vidám tavaszi nap. A Temzén hemzsegtek a bárkák. Thomas Master elnézte az előtte ringó hajót, miközben próbált döntésre jutni.

Kezében még most is a levelet szorongatta, melyben Eliot testvére tudatta, hogy az atyjuk meghalt, ahhoz azonban túlságosan egyenes ember volt, hogy úgy tegyen, mintha sajnálná ezt. Huszonkét évesen végre szabad lehetett.

Akkor hát, melyik legyen? Anglia vagy Amerika?

Balján némán és titokzatosan magasodott a londoni Tower zordon, szürke tömbje; mögötte, ha hátratekintett, helytelenítően tekintett le rá a régi Szent Pál hosszú, magas teteje. Hogy mit rosszalt ennyire? Kétségkívül őt magát. Elvégre szégyenszemre küldték Londonba.

Harminc esztendeje, amikor az Anglia keleti partvidékéről származó Adam Master és a nyugati országrészből érkező Abigail Eliot első ízben találkozott Londonban, a két buzgó fiatal puritán tüstént arra a meggyőződésre jutott, hogy Anglia fővárosa Istentől elrugaszkodott hely. Akkoriban I. Károly ült a trónon, aki francia katolikus asszonyt vett maga mellé, és igazi despotaként uralkodott Anglián, míg csatlósa, Laud érsek eltökélten rá akarta bírni az angolokat, hogy hajoljanak meg – nevét leszámítva minden egyéb tekintetben pápista – egyházának harsány ceremóniái és dölyfös tekintélye előtt. Miután összeházasodtak, Adam és Abigail néhány évig még Londonban maradtak abban a reményben, hogy talán javul a helyzet, de a puritánokra mind nehezebb idők jártak, így végül Adam és Abigail is csatlakozott azokhoz, akik kivándoroltak Amerikába.

Az angolok két nemzedék óta telepedtek át Virginiába. Mire a Temze déli partján álló Globe színház bemutatta Shakespeare darabjait, London lakóinak fele már jóféle amerikai dohánnyal tömte agyagpipáját, habár akkoriban még csak kevesen távoztak véglegesen Virginiába. Némely mindenre elszánt lélek Massachusettsig merészkedett, s másutt is új telepek nőttek ki a földből, de kivándorlási hullámról még aligha lehetett beszélni.

I. Károly uralkodása idejére azonban már felgyorsult a folyamat. Anglia puritánjai egyre nagyobb számban mozdultak meg. Délről, keletről és nyugatról gyűltek a csoportok – olykor családok, máskor egész közösségek –, hogy áthajózzanak az Atlanti-óceánon. Egy hét alig múlt el anélkül, hogy valahonnét ne indult volna újabb hajó. Az 1630-as évek közepére angliai Károly alattvalóinak mintegy ötödét veszítette el ily módon. Úriemberek, mint Winthrop és módos fiatalok, mint Harvard; kalmárok és iparosok, napszámosok és prédikátorok, valamint ezek asszonyai, gyermekei és szolgái – mind Amerikába hajóztak Károly és az érseke elől. Ekkor duzzadt fel először az amerikai gyarmatok népessége, s mindez nem egészen egy évtized alatt.

Károly király nem látszott gyászolni e veszteséget. Miért is tette volna? Ahelyett, hogy odahaza nehezítették volna az életét, ahol próbálta kiterjeszteni tekintélyelvű uralmát, ellenlábasai előzékenyen benépesítették királyságának távoli gyarmatait. Akármerre is kalandoztak a roppant, feltérképezetlen amerikai kontinensen, a földet Angliának hódították meg, miközben továbbra is mind egy szálig az alattvalói maradtak. Ami pedig a vallásszabadságot illeti, legalább nem nagy nyilvánosság előtt gyakorolták a vallásukat – és a későbbiekben még ezt is lehetett korrigálni.

Adam és Abigail Master Bostonba utazott, ahol megtalálta a kedvére való gyülekezetet és annak olykor kíméletlenül következetes istenhitét. Nem is azért jöttek, hogy vallási toleranciát hirdessenek, sokkal inkább azért, hogy felépítsék Isten földi királyságát. Legidősebb fiuk, Eliot e tekintetben szorosan a nyomukban járt. Iparkodó, óvakodó, eltökélt fiúként megtestesített mindent, amit csak egy bostoni atya kívánhatott magának. Tom ugyanakkor egészen más lapra tartozott.

Tom Master szőke hajú, kék szemű fickó volt, akit a nők kissé előreálló fogai dacára vonzónak találtak. Vékony, izgága kisfiúként egy percre sem állt meg, mindig kitalált valamit. Mire kezdett férfivá érni, már egész lénye gyors észjárást és jó kedélyt sejtetett. Szinte duzzadt az élettől, viselkedése és barátai viszont hagytak némi kívánnivalót maguk után.

Hiába is próbálnánk eltitkolni, hogy már e korai időkben akadtak olyanok – tengerjárók és halászok, kalmárok és gazdálkodók, hogy az alacsonyabb rendűeket ne is említsük –, akik sokkal inkább a pénzkereseti lehetőséget látták Massachusettsben, semmint az üdvözülés esélyét. A nyáj lehetőség szerint érvényesítette az akaratát, ám fekete bárányok mindenütt akadtak.

Az ifjú Tom – szülei és fivére, Eliot legnagyobb bánatára – mintha nyílegyenes úton haladt volna a pokol felé. Nem foglalkozott a tanulmányaival, pedig az esze meglett volna hozzá, ám az iparkodás fájóan hiányzott belőle. Ellenben ivott és rossz társaságba keveredett, egyszer még a vasárnapi istentiszteletről is elmaradt. S bár atyja nem tartóztatta az ő vesszejét, idővel be kellett látnia, hogy ez nem fegyelmezés vagy tekintély kérdése. A rosszaság oly mélyen gyökerezett Tomban, hogy ezen az atyai szigor sem változtathatott.

Adam Master ügyvédként jövedelmező és kiszámítható praxist épített ki. Vásárolt egy farmot. Vett egy hajót. Eliot fia jogot tanult, de prédikálni akart, míg Tom, akit kereskedőtanoncnak adtak, némi hajlamot mutatott az üzletelésre. Ezzel kellett beérnie.

Két esemény azonban megtörte atyai szívét. Az első akkor következett be, amikor Abigail a halálos ágyán feküdt. Az asszony kisebbik fiáért küldetett, majd a férje jelenlétében azért könyörgött, hogy változtasson életén. A saját üdvére, s hogy megkönnyítse távozását, meg akarta esketni, hogy életében nem vesz magához több alkoholt. Reményei szerint ezzel rálépett volna az üdvösség felé vezető útra, de mit válaszolt erre a fiú?

– Jaj, az ördögbe is, anyám! Tudja, hogy ezt nem ígérhetem meg. – Mondta mindezt a szülőanyja halálos ágyánál. Adam soha nem is bocsátotta meg neki, ám ezzel együtt nem tagadta ki. Tudta, hogy Abigail sem akarná ezt, így hát önuralmat gyakorolt. Tette, amit egy atyának kell, ám közben jól tudta, a kisebbik fiának esze ágában sincs megtérni.

Amikor aztán Tom tizenkilenc esztendősen viszonyba keveredett egy hajóskapitány asszonyával, miközben a jobb sorsra érdemes férfiú – saját hajójának kapitánya – messze járt, Eliotra való tekintettel elsimította az ügyet, de közölte az ifjú Tommal, hogy tüstént el kell hagynia Massa chusettset. Egy személytelen hangú ajánlólevél kíséretében és azzal a kifejezett óhajjal küldte őt egy ismerős londoni kereskedőhöz, hogy soha többé ne térjen vissza.

Tom így lett száműzött az Óvilágban, miután nem bizonyult elég jónak az Újvilág számára.

Tetszett neki London. Illett hozzá. Jóllehet Cromwell és a puritánok egy évtizeden át uralták Angliát, a király nélküli hatalomgyakorlás nemes kísérlete nagy káosz és vérfürdő kíséretében megbukott. Mire megérkezett, az angolok már visszaállították a királyságot, és megkoronázták a kivégzett király fiát, II. Károlyt, aki rokonszenves fickónak bizonyult. Öccse, Jakab, York hercege talán büszke volt és karót nyelt, ám maga a király rugalmas és elővigyázatos – már csak azért is, nehogy atyja sorsára jusson. Száműzetésének évei után szórakozni vágyott, s örült, ha alattvalói is ekként tettek. Előszeretettel hajszolta a nőket, versenyeztette a lovakat és látogatta a színházakat. Őszinte érdeklődést mutatott a tudományok iránt.

A Tom által megismert London átmenetet képezett két világ, a középkor és a modernség között. Ahogy Britannia tengerentúli birtokai terjeszkedtek, a londoni kereskedőknek úgy nyílt mind több lehetőségük a meggazdagodásra. Vagyonos arisztokraták és úriemberek diktálták a divatot. Lehetőség nyílt mindennemű szórakozásra. Tom egy éven át nem is lehetett volna boldogabb.

Egy idő után mégis kezdett visszavágyni Amerikába. Persze nem Bostonba, és nem is puritán családjához – valami olyasmi csalogatta, amit nem tudott egykönnyen szavakba önteni. A végtelen tér, a határok feszegetése, az Újvilág alakítása. Vágyódás a szabadságra, talán a vadon szabadságára. Nem tudta megfogalmazni az érzést.

S most, hogy atyja meghalt, már semmi sem gátolhatta meg a visszatérésben.

Figyelembe kellett vennie egy másik fejleményt is. Londonban azt beszélték, hogy II. Károly király és fivére, Jakab újult érdeklődést mutat az amerikai gyarmatok iránt. Ha ez igaz, egy hozzá hasonlóan becsvágyó fiatal férfinak még több oka lehetett, hogy Amerikában keresse a boldogulást.

Mit tegyen hát? Maradjon és élvezze London gyönyöreit, vagy vágjon neki az óceánnak? Könnyen meggyőzhetné a kereskedőt, akinek dolgozik, hogy atyja halálával Eliot hazahívja. Kevéske javait se tartana sokáig összecsomagolni. Ez a hajó pedig holnap Bostonba indul. A kapitánya fenntart neki egy priccset. Elfogadja vajon?

Nevetve megcsóválta a fejét, elővett egy érmét, és feldobta. Fej: Boston. Írás: London.

*

Odafent északon tombolt a vihar, ám előttük, ahol a széles folyó elérte az öböl nyílt vizét, mintha olvadt aranytó terült volna el.

Van Dyck előző éjjel próbálta megértetni a hely fontosságát Sápadt Tollal, s ehhez a saját maga által készített térképet használta. Beszéd közben pipaszárával mutogatott az egyes pontokra.

– Ez a vonal, ami egyenesen halad fentről lefelé, az Északi-folyó. Sok napnyira felfelé nagy tavak terülnek el, és vízi utak húzódnak egészen a jég birodalmáig. A folyótól balra – húzott vízszintes vonalat a pipaszárral – ott van Amerika egész kontinense. Jobbra pedig – mutatott a kiterjedt, ék alakú, lefelé mutató földdarabra, melynek széles alapja messze kinyúlt az Atlanti-óceánra – Connecticut, Massachusetts és sok egyéb hely fekszik. Ez itt mellettük a nagy óceán, melyen a népem átkelt. – A pipaszár lesiklott az ék déli végébe, hogy rámutasson egy szembeötlő jellegzetességre: a húsz mérföld széles és száz mérföld hosszú szigetre, amit mintha csak lehorgonyoztak volna az ék mentén. A sziget és a kontinens partvonala közt hosszú védett öböl húzódott. – Ezen a területen – mutatott az ék végére és a sziget szomszédos csücskére – a te néped lakott sok nemzedéken át. Ez pedig – kocogtatta meg az ék legdélebbi csücskét –, ez itt Manhattan.

Manna Hatta. Indián név. Amennyire tudta, mindössze annyit jelentett: „a Sziget”. Igazából keskeny félsziget, az északi csücskében egy keskeny és meredek szurdok beengedi az Északi-folyó vizét, hogy az kígyózva beletorkolljon a hosszú sziget védett öblébe, ily módon Manhattan félszigete szigorúan véve valóban sziget.

Ha a hosszan elnyúló sziget nem oltalmazná meg, Manhattan ki lenne szolgáltatva az Atlanti-óceán pusztító erejének, ám e szerencsés körülménynek hála az Északi-folyó mellékága Manhattan csücskében egy pompás és nyugodt vizű, mintegy négy mérföld széles és hét mérföld hosszú horgonyzóhelybe torkollhat, amit a tengerészek Felső Öbölként ismernek. S ami még jobb: amint az Atlanti-óceán felé áthaladnak a kikötő déli végén nyíló keskeny csatornán, mindkét oldalon egy-egy kiterjedt homokpad szolgál külső hullámtörőként, hogy ezáltal elkerítse a nyugodt vizű Alsó Öblöt, melynek roppant területén a föld összes vitorlása lehorgonyozhatna.

– Ez észak kapuja – magyarázta, Sápadt Toll azonban nem értette. Habár tovább mesélt neki a kereskedelemről és áruszállítástól, látta rajta, hogy nem fogja fel a fehér ember térképének jelentőségét.

Fehér emberek már Kolumbusz Kristóf óta jöttek. Eleinte aranyat kerestek, vagy épp utat a mesés Keletre. Egyiküket, az 1524-ben érkezett Verrazanót, név szerint ismerték, míg mások feledésbe merültek. S nemcsak fehéreket láttak – egy Gomez néven ismert portugál hajóskapitány éppenséggel fekete volt. Csak jött, elfogott csaknem hatvan őslakos indiánt, hogy eladja őket rabszolgának, azután eltűnt a látóhatáron. Egy másik férfi érkezése ugyanakkor mindent megváltoztatott azok számára, akik a nagy Északi-folyó mentén éltek.

Az angol Henry Hudsont éppenséggel a rivális hollandok bízták meg, hogy keleti irányban keressen rövidebb utat Kína felé. Miután vetett egy pillantást az Oroszország felett nyíló mesebeli Északkeleti-átjáróra, amit teljességgel haszontalannak ítélt, az összes parancsra fittyet hányva visszafordult az Atlanti-óceánon, és inkább északnyugaton keresett átjárót. Hudson volt az is, aki bemerészkedett a Manhattan alatt nyíló öbölbe, majd miután napokon át hajózott felfelé a széles folyón, kijelentette: „Ez az út nem Kínába vezet.”

„Talán nem vezet Kínába – toldotta meg holland munkaadói előtt, miután visszatért –, de fenséges vidék. S tele van hódokkal.”

Észak-Európa népe pedig kielégíthetetlen mohósággal vágyott a hódokra.

– A hód a lehető leghasznosabb teremtmény – magyarázta van Dyck a gyermekeinek. – A hódolaj enyhíti a csúzt, fogfájást és gyomorfájdalmakat. A hód porított és vízzel higított heréje képes visszaadni egy háborodott ép elméjét, míg a prémje tömött és meleg. – A legjobban mégis mindenki a külső bundaréteg alatt megbúvó puha irhára vágyott. Hogy miért? Mert abból készült a nemez.

Abból pedig a kalap. Mindenki nemezkalapot akart, noha csak a tehetősek engedhették meg maguknak. Ez testesítette meg a divatosság csúcsát, noha a kalaposok, akik készítették őket, olykor valóban megháborodtak a nemezelés során használt mérgező ólomtól. Talán az is felér a tébollyal, vallotta be magának van Dyck, hogy egy egész kolónia, sőt birodalom jött létre, melynek lakói az életüket kockáztatják, s olykor el is veszítik – egyetlen divatcikk miatt. Csak hát a világ így működik. Amerika északkeleti partvidékét talán azért gyarmatosítják, hogy lehalásszák az Atlanti-óceánt, Új Amszterdam fenséges kikötőjét és széles Északi-folyóját azonban nem másért népesítik be, mint a nemezkalapért.

Ezt az Északi-folyót, a merész felfedező előtti főhajtás gyanánt, van Dyck és a hozzá hasonló prémkereskedők emiatt kezdték el Hudson folyójának nevezni.

*

– Itt is van. Új Amszterdam. – A holland elmosolyodott, ahogy látta leánya izgatott borzongását. Előttük Manhattan déli csücske nyúlt be az öböl végtelen vizébe. Tengeri madarak köröztek a kis hullámok felett, és az orrukban érezték a levegő sósságát.

Sápadt Toll meredten nézte a szélmalmok óriás vitorláit és a nyílt víz felett őrködő erőd zömök falait. Ahogy megkerülték Manhattan csücskét, ahol a kereskedők oromzatos házai többé-kevésbé szabályos sorokba rendeződtek, van Dyck megmutatott néhány látnivalót.

– Látod azokat a házakat az erőd közelében? A népednek ott volt tábora még a fehér ember eljövetele előtt. Akkora hegyekben hagyták hátra az osztrigák héját, hogy De Peral Straetnek, a gyöngyök utcájának neveztük el. Az a fakó ház Stuyvesanté. Fehér Háznak hívják.

Miután elhagyták a déli fokot, befordultak a Manhattan keleti oldala mentén haladó nagy, széles csatornába. Noha hivatalosan nem számított folyónak, ezt a vízi utat Keleti-folyóként ismerték. Van Dyck a szemközti part felé mutatott.

– Brooklyn. – A hollandok egy Amszterdam közelébe eső helyről nevezték el.

– A népem földje – bólintott a kislány.

– Az volt.

A rakpartot a fok keleti oldalán építették meg, amerre a kenu tartott. Számos hajó horgonyzott a közeli Keleti-folyón. Ahogy közeledtek a part felé, kíváncsi szempárok követték őket.

Nem tartott soká intézkedni, hogy a prémeket nagy kézikocsikon átszállítsák a Nyugat-indiai Társaság nagy raktárába. Van Dyck a kocsik mellett gyalogolt, míg Sápadt Toll könnyedén tartotta vele a lépést. A kereskedő kurtán biccentett azoknak, akiket ismert. Mindenféle népek megfordultak a vízparton: matrózok nyitott ingben, kalmárok széles pantallóban, még egy feketébe öltözött és magas, kúpos, széles karimájú kalapot viselő lelkész is. Ahogy maguk mögött hagyták a partot, találkozott két módos holland kereskedővel, Springsteennel és Steenburgennel, akiket nem intézhetett el egyetlen főhajtással.

– Az asszonyod az erődnél sétálgat Stuyvesanttal, Meinheer van Dyck – jegyezte meg Springsteen.

– Bármelyik percben összefuthattok – tette hozzá Steenburgen.

Van Dyck magába fojtott egy káromkodást. Tegnap még minden olyan egyszerűnek tűnt. Emberei kirakják a bárkáját és az indián kenut. Az indiánok kivárják a dagályt, mielőtt visszaindulnak, így marad ideje, hogy körbevezesse Sápadt Tollat a városban, majd ajándékozzon neki egy kis holland kekszet – megkoronázásaként az együtt töltött rövid, de boldog időnek. Ezután az indiánok biztonságban hazaviszik a folyón, ő pedig megtér az asszonyához és a gyermekeihez.

Még ha Margaretha hírét is veszi az érkezésének, tudja, hogy először az üzletet és a raktározást kell elintéznie, csak azután mehet haza. Arra végképp nem számított, hogy az erődnél fogja várni.

Nos, ettől még betarthatja a lánynak tett ígéretét, csak óvatosabbnak kell lennie.

– Gyere, Sápadt Toll.

Nem ment könnyen, egyszerre fürkészni a járókelőket és körbevezetni Sápadt Tollat, de ahogy a lány boldogan ugrándozott, azon kapta magát, hogy büszke a városára. Senki sem tagadhatta, hogy Stuyvesant sokat javított a körülményeken. A latyakos partot részben lekövezték. Még a legforgalmasabb részen, a piac közelében is magas, lépcsős ormú házak emelkedtek, mögöttük takaros kertekkel. Ahogy átértek a keleti oldalra, átkeltek a kis csatornán, és elértek a városházához, a Stadt Huyshoz. Tekintélyes épület volt, középütt nagy kapuval, három sor ablakkal s még kettővel a meredek manzárdtető és korlátos fellépője alatt. A lakóházakkal összeépült Stadt Huys közvetlen a Keleti-folyóra tekintett, előtte a bűnösök elrettentésére szolgáló kettős kalodával. El kellett magyaráznia Sápadt Tollnak, hogyan zárják ide azokat, akiket meg akarnak szégyeníteni.

– Odaát bitófák is állnak – mutatott a part felé –, ahol kötéllel fojtjuk meg azokat, akik súlyosabb bűnöket követnek el.

– Az én népemnél nincs ilyen – jegyezte meg a lány.

– Tudom – felelt lágy hangon –, de nálunk van.

Épp megtorpantak az egyik fogadó előtt, ahol néhány tengerész vedelt, amikor a sarok mögül, lazán lobogó ruhában és agyagpipával a kezében, felbukkant Margaretha van Dyck.

*

Margaretha meredten nézte férjét és a kislányt. Még csak néhány perc telt el, mióta Meinheer Steenburgen felesége megsúgta neki, hogy van Dyck a városban van. Talán csak a képzelődött, de amikor az asszony megosztotta vele a hírt, mintha huncut kis fény csillant volna a szemében – olyasféle, mintha egy másik nővel látta volna a férjét. Ez óvatosságra intette.

Szégyenbe hozná őt Dirk mindenki előtt? Hirtelen fagyos félelem markolt a szívébe, de uralkodott magán, és rendületlenül tovább mosolygott az asszonyra, mintha éppen mára várta volna haza az urát.

Aki erre felbukkan egy indián lánnyal. Szemlátomást nem az ágyasa, ugyanakkor kissé sápadt… legalábbis indiánnak.

– Hát visszatértél – ölelte meg kapkodva a férjét. Azzal hátra is lépett.

– Igen. Most rakodunk ki.

Valóban feszeng? Úgy tűnik.

– Sikerrel jártál?

– Nagyon is. Még egy indián kenut is kölcsön kellett kérnem, hogy az összes prémet haza tudjam hozni.

– Az jó. – Meredt tekintettel fordult Sápadt Toll felé. – Hát ez a lány?

Dirk van Dyck vetett egy gyors pillantást a kislányra, miközben azon tűnődött, mennyit ért a szóváltásból. Hirtelen ráeszmélt, hogy nem tudhatja. Némelyik indián ért hollandul, de ők mindig a lány anyanyelvén társalognak. Magában elrebegett egy néma imát.

– Az indiánokkal jött, a kenun – felelte közönyös hangon. – A Teknős klánból való. – A helybéli indiánok körében a vérvonal női ágon öröklődött. Mindenkit az édesanyja klánja alapján azonosítottak. – Baráti viszonyban vagyok velük.

Margaretha elgondolkodva méregette Sápadt Tollat.

– Ismered az anyját?

– Nem – rázta a fejét van Dyck. – Halott.

– Félvérnek tűnik.

Gyanítja talán? Belémart a félelem, de kapkodva félresöpörte.

– Én is annak nézném.

– Az apja?

– Ki tudja? – Megvonta a vállát.

Asszonya beleszívott a pipájába.

– Ezek az indiánok mind egyformák.

Fura, merengett el van Dyck. Kálvinista hitük ellenére a holland nők gyakran tartanak ágyasokat, mielőtt férjhez mennek, amit el is néznek nekik. Ugyanakkor, csak mert némelyik indián nő, akinek népét elűzte a fehér ember, arra kényszerül, hogy a testét árulja a kereskedelmi állomások lakóinak – oly csekély összegekért, melyeknek az értékét alig ismeri –, a felesége mindjárt azt hiszi, hogy az összes indián nő közönséges szajha.

– Nem mind – felelte csendesen.

– Szemrevaló kis jószág – fújta ki a füstöt Margaretha a szája sarkából. – Kár, hogy nem sokáig maradnak ilyenek.

Igazat mond? Még megéli, hogy a kislány szépsége megfakul?

Látta, hogy Sápadt Toll üres tekintettel mered maga elé. Szent ég, csak nem érti, miről beszélnek? Talán a hanglejtésük is elárul mindent?

Dirk van Dyck szerette a feleségét. Talán szerethette volna jobban is. A maga módján rendes asszony volt, odaadó anyja a gyermekeiknek. Gyanította, hogy egy házasság sem tökéletes, de bármi is hibádzott az övékből, azért ő ugyanúgy felelt. Akkor is, ha túlnyomórészt hűséges maradt feleségéhez – leszámítva Sápadt Toll anyját, akit különleges kivételnek tekintett.

Ezzel együtt Margarethának semmi oka nem volt arra gyanakodni, hogy Sápadt Toll az ő gyermeke. Semmi – leszámítva a női ösztönt.

– Csak ne hozd haza – tette hozzá Margaretha.

– Dehogy hozom – hallotta magát.

Gyanakodott, immár biztosan tudta. Nyíltan meg is vádolja majd, ha hazaér? Jelenetet rendez? Talán, de ha következetesen tagad, a végén úgy fog tűnni, hogy csak oktalan féltékenység beszél belőle. Margaretha pedig túlságosan büszke ahhoz, hogy bolondot csináljon magából.

Ezzel együtt nem akart fájdalmat okozni neki.

– Küldd el – utasította a felesége éles hangon. – A gyermekeid már várnak. – Elfordult, hogy távozzon.

Semmiképp sem hibáztatatta, sőt inkább csodálta. Méltósággal viselkedett, egyben tartotta a családot. A tekintete ekkor lesiklott Sápadt Tollra.

A lány még most is némán meredt maga elé, de az arcára kiülő döbbenet elmondott mindent. Nem is kellett értenie a szavakat – a hanghordozásuk és tekintetük ékesen árulkodott. A varázslatos nap, amit neki ígért, fájdalomba és nyomorúságba fulladt. Nem akarta, mégis elárulta őt. A megbánás hullámokban söpört át rajta. Nem hagyhatta ennyiben a dolgot.

Margaretha faképnél hagyta. Bármilyen fájdalmat okozott is neki, ezen már nem változtathat. A felesége ráadásul erős, felnőtt nő, míg a kislány csupán ártatlan gyermek. Sietve végiggondolta a dolgot.

– Még nem végeztem az üzlettel, Greet – kiáltott asszonya után. – Maradt egy kis elintéznivalóm Smit bouwerién. Emlékszel, a prémek egynegyede őt illeti. – Valóban fel kellett keresnie a gazdát, csak ezt nem mára tervezte be. – Mondd meg a gyerekeknek, hogy holnapra hazatérek.

– S mikor mégy el megint? – fordult vissza a felesége.

– Mikor megyek el? – Elmosolyodott. – Még hónapokig biztosan nem.

Margaretha bólintott. Sikerült megenyhítenie?

– Akkor hát holnap – felelte.

Egy ideig nem szólt sem ő, sem Sápadt Toll. Legszívesebben átkarolta és megnyugtatta volna, de nem merte, így csak néma csendben baktattak az utcán, mielőtt a lány megtörte hallgatásukat.

– Ez volt a feleséged?

– Igen.

– Jó asszony?

– Igen. Jó asszony.

Megtettek még néhány lépést.

– Akkor most visszaküldesz?

– Nem – mosolygott rá. – Jöjj velem, leányom.

*

Egy órába se telt előkészülni. Elküldte egyik emberét a lováért, közben hozatott némi élelmet és két pokrócot. Azután, hogy utasította az indiánokat, útnak indult Sápadt Tollal.

A New Amsterdamból kivezető főút a piactól, az erőd elől indult, és a város nyugati felén át haladt a fal felé.

Van Dyck lassan lovagolt, míg Sápadt Toll beérte azzal, hogy mellette gyalogolt. A holland kereskedők házai rövid úton átadták helyüket a megművelt parcelláknak és gyümölcsösöknek. Amikor elérték a falat, áthaladtak a kőből épült kapubástyán. A széles út még néhány száz méteren át folytatódott, túl a temetőn és egy szélmalmon, mielőtt elkeskenyedve jobbra fordult. A Keleti-folyó felőli oldalon elhagytak egy kis dohányültetvényt, majd egy ingoványt. Balról nemsokára nagy tó bukkant elő. Innét csapás vezetett északnak, egészen a sziget csúcsáig.

Manhattan-sziget fura hely volt: széltében alig egy-két mérföld, hosszában azonban tizenhárom. Lápokkal, mezőkkel és erdőkkel teli, kis dombokkal és sziklás kinyúlásokkal szabdalt tarka vadon, valaha az indiánok pompás vadászterülete. Azelőtt a csapást is ők használták, amelyen most haladtak.

Manatéknek nevezték az indiánokat, akik egykor lakták a szigetet, s akik csupán egyike voltak a térséget benépesítő számtalan algonkin ajkú népcsoportoknak. Rajtuk kívül itt, a Keleti-folyó mentén, Brooklynban éltek a kanarszi indiánok, míg a kikötő túlsó felén – a széles földdarabon, amit a hollandok Staten-szigetnek neveztek – laktak a raritánok. Ha felfelé indultak a nagy folyón, hakenszek és tappán indiánokkal találkozhattak. Tucatnyi hasonló néptörzs akadt. A fehér embernek kezdettől feltűnt, milyen magasak és méltóságteljesek ezek a férfiak, milyen nemesen metszettek az asszonyok vonásai. Ahogy van Dyck tekintete a mellette gyalogló kislányra vetült, most is önkéntelenül eltöltötte a büszkeség.

Persze csak kevés fehér vette a fáradságot az indiánok tanulmányozására. Vajon ő megtenné, tűnődött el, ha a sors nem sodorja útjába a kislány anyját?

Már maga a manhattani telep is kaotikus körülmények közt született. Amikor a helybéli indiánok elfogadták Pierre Minuit javait, számukra egyértelmű egyezség köttetett: a fehér ember hagyományos módon, ajándékokkal váltotta meg a jogot, hogy egy-két idényen át használhassa a vadászterületeket – ahogy az európaiak mondanák, mindössze haszonbérletbe adták az életterüket. Miután a hagyományos értelemben ők sem birtokolták e földet, eszükbe se jutott, hogy Minuit örökre ki akarja sajátítani. Nem mintha New Amsterdam derék polgárait érdekelné, mennyit értettek meg az egyezségből, gondolta keserűen van Dyck. A hollandok gyakorlatiasan közelítenek a földbirtoklás kérdéséhez: amit elfoglalnak, az az övék.

Nem csoda, ha a kapcsolatuk idővel feszültté vált. A feldühödött indiánok támadásokat indítottak, melyek következtében a külső telepek elnéptelenedtek. Még itt, Manhattanben is súlyos károkat szenvedett két dán falucska – a nyugati oldalon néhány mérföldnyire fekvő Bloomingdale és az északi Harlem.

A fehér ember végül mégis egyre több földet hódított meg. Fentebb a folyón hatalmas birtokok szálltak a holland atyafiakra. Egy Bronck nevű dán lefizette az őslakos indiánokat, hogy ürítsenek ki egy tekintélyes területet Manhattantől északra. Néhány kisebb indián közösség még tengődött Bronck földjén és Manhattan vadonjaiban, de más nem maradt.

Úgy öt mérföldet tehettek meg a csapás mentén, és már elérték a sziget közepén fekvő erdőséget, amikor van Dyck úgy döntött, ideje enni valamit. A nyugatra leágazó ösvény kis földteknőkön át, sziklás kinyúlások közt vezetett, mígnem elértek egy tisztásra, ahol erdei szamóca piroslott a fűben. Van Dyck itt leszökkent a nyeregből, hogy kikösse lovát egy facsemetéhez. Takarót terített a földre, és leültette Sápadt Tollat.

– Most pedig – mosolyodott el –, lássuk, mit hoztunk az útra.

Könnyedén beszerezte a kukoricakását, szárított mazsolaszőlőt, hikori magvakat és némi füstölt húst – a keveréket, amit az indiánok „pimekannak” neveztek. Akadt még holland káposztasaláta, rozskenyér, s olyan finomságokat is hozott – csokoládét és kekszet –, melyek bármelyik gyermeket levették a lábáról. Atya és lánya egymás mellett ültek a pokrócon, és meghitten falatoztak. A lány már elrágcsálta az első süteményét, amikor hirtelen az apja felé fordult, és megkérdezte:

– Szerinted legyen tetoválásom?

Van Dyck eltűnődött. Milyen bájos kis teremtmény. Apró lábát mokaszinba bújtatta, hosszú sötét haját szalaggal hátrakötötte. Miként az év melegebb hónapjaiban a vele egyidős indián lányok, ő is csak testének alsó részét fedte a térdig érő szarvasbőr szoknyával. Mellkasa a kis függőt leszámítva csupasz maradt; a mellei még nem kezdtek el nőni. Bőre – amit mosómedveolaj vékony rétegével védett a naptól és szúnyogokról – makulátlannak tűnt. Idősebb korában talán kevés vörös festéket visz fel az arcára és sötétíti a szemhéját, ám addig reményei szerint megmarad ilyen tökéletes kislánynak. Nem mintha az indián nők úgy kedvelnék a tetoválásokat, mint a férfiak, de akkor is…

– Szerintem még várj vele – felelt óvatosan. – Hadd legyen a tetoválás ajándék a leendő férjednek.

A kislány végiggondolta a dolgot, mielőtt bólintott.

– Akkor várok.

Néma csendben ücsörögtek, bár úgy tűnt, valami még jár a lány fejében. Egy idő után felnézett rá.

– Öltél már medvét?

A beavatási szertartás. A népének szokása szerint ahhoz, hogy férfinak tekintsék, minden fiúnak le kellett ölnie egy szarvast, méghozzá jó okkal. Ez bizonyította, hogy képes ellátni élelemmel a családját. Ugyanakkor, ha a fiú igazán bátor volt, vállalta a medve megölésével járó sokkal nehezebb és veszedelmesebb feladatot. Aki ezt megtette, joggal tekintették igazi harcosnak.

– Öltem. – Hét éve, odakint az irokézek területén, a helybéli indiánok figyelmeztették, hogy több embert is támadás ért azon a hegyi ösvényen, amelyen készült elindulni. A medvék nem gyakran támadtak emberre, ám ha megtették, az áldozat ritkán úszta meg elevenen. Felkészülten indult hát útnak, mégis, amikor a bestia felbukkant és rárontott, épp csak sikerült leterítenie a muskétájával. – Egy fekete medvét – tette hozzá –, odafent a hegyekben.

– Egyedül?

– Igen.

A lány nem szólt többet, de látható elégedettséggel töltötte el, hogy az apja igazi harcos.

Még csak kora délután volt. A napfény a faleveleken átszűrődve a füves partoldalra vetült, ahol az erdei szamóca termett. Dirket végtelen békesség töltötte el, ahogyan hátrahajtotta fejét. A hirtelen jött ötlettől vezérelve az egész napot a kislánnyal tervezte eltölteni. Reggel aztán az indiánok eljönnek a kenuval a sziget északi végébe, hogy visszavigyék Sápadt Tollat az otthonába, míg ő elindul Smit bouweriéje felé, hogy még jóval sötétedés előtt hazatérjen. Ha a terv beválik, rengeteg ideje lesz. Behunyta a szemét.

Elbólinthatott néhány percre, mert amikor hirtelen felült, rá kellett döbbennie, hogy Sápadt Tollnak nyoma veszett.

Körülnézett. Sehol se látta. Összeráncolta a homlokát. Egy pillanatra rátört az oktalan félelem. S ha valami történt vele? Már kezdte volna szólongatni, amikor apró mozdulat vonta magára a figyelmét. Úgy százméternyire, a fák között szarvas emelte fel a fejét. Ösztönösen mozdulatlanná vált, és egy hangot se adott ki. A szarvas éppen felé fordult, de nem vette észre, mert már éppen leszegte a fejét.

Azután meglátta Sápadt Tollat. Tőle jobbra lapult egy fa mögött, szemben a széllel, hogy az állat ne szagolja ki. Ajkára préselt mutatóujjával jelezte, hogy hallgasson. Azután lassan kilépett rejtekhelyéről.

Van Dyck gyakran látta a szarvas becserkészését. Ő maga is sokszor csinálta, de sohasem így. Ahogy óvakodva kisurrant a fák közül, a lány súlytalannak tűnt, akár az árnyék. Hiába fülelt a mokaszin apró neszeire, semmit sem hallott. Amint közelebb lopódzott, a lány szinte a földre lapulva, macskaként settenkedett – mind lassabban és lassabban, minden lépés előtt megtorpanva, nesztelenül. Máris a szarvas mögé került, csak tizenöt méter választotta el tőle… azután tíz… öt… de a szarvas még most sem vett észre semmit. Alig hitt a szemének. A lány egy fa mögé bújt, alig háromlépésnyire a jószágtól, mely még mindig a fejét lehajtva rágcsálta a füvet. Azután Sápadt Toll előrevetette magát. Akár a villám, úgy szelte a levegőt. A szarvas felriadt, megugrott és riadtan menekült a fák között – ám előtte még a kislány diadalmas kis kiáltással megérintette.

Azután nevetve szaladt apjához, aki felkapta és szorosan magához ölelte. A hollandus Dirk van Dyck ekkor döbbent rá, hogy soha életében nem volt és nem lesz olyan büszke egyetlen gyermekére sem, mint az ő súlytalanul szökellő, kis indián lánykájára.

– Megérintettem – lelkendezett a kislány.

– Meg bizony. – Még szorosabban ölelte. Ha csak belegondolt, hogy ez a tökéletes gyermek az ő ágyékából sarjadt, ámuldozva csóválta a fejét.

Ezután még ücsörögtek kicsit a pokrócon. Nem sokat szóltak, de a lány láthatóan nem bánta. Már arra gondolt, ideje továbbállniuk, amikor hirtelen felé fordult.

– Mesélj az anyámról.

– Hát – rágta meg a választ –, gyönyörű teremtés volt. Akárcsak te.

Az első találkozásukra gondolt, arra a szorosra, ahol a népe nyáron kagylót gyűjtött. A szokott rönkházak helyett vigvamokból vertek tábort a parton. Kiszárogatták a kagylókat és kikaparták belsejüket, majd miután eltemették a héjakat, a szárított osztrigát és éti kagylót elraktározták későbbre, hogy levest főzzenek belőle. Miért ragadta meg a figyelmét éppen az a fiatal nő? Mert nem tartozott senkihez? Talán. Volt már házas, de elveszítette a férjét és a gyermekét. Vagy csak meglátott benne valamit, azt a különös kíváncsi fényt a szemében? Az is lehet. Két napot töltött ott, és egész este vele beszélgetett. A vonzalom kölcsönösnek tűnt, őt azonban szólította az üzlet, így a társalgáson túl semmi sem történt, mielőtt folytatta az útját.

Aztán egy héttel később visszatért.

A vele töltött idő alatt ismerte meg igazán az indiánokat, és értette meg, hogy az első holland telepesek, akik saját asszonyok híján indiánokat vettek feleségül, miért nem voltak hajlandók lemondani róluk még a legkeményebb vallási üldöztetések közepette sem. A lány ruganyosan karcsú volt, akár az erdő vadjai, de galamblelkű is tudott lenni, ha fáradtnak vagy bosszúsnak látta.

– Nagyon szeretted?

– Igen, nagyon – felelte az igazsághoz híven.

– Azután jöttem én.

Népében, kiterjedt családjában hagyományosan mindig jutott hely az új jövevények számára.

– Ha nem lett volna asszonyod a fehér ember városában, feleségül vetted volna az anyámat?

– Hát persze. – Hazugság, még ha kegyes is.

– Sokszor elmentél hozzá.

Addig a három évvel ezelőtti rettenetes tavaszig, amikor arra tért vissza a faluba, hogy Sápadt Toll anyja súlyos beteg.

– Tegnap volt az izzasztó kunyhóban – tudta meg –, de nem használt. Most a gyógyítókkal van.

Ismerte a szokásokat. Egy indián még magas láz esetén is visszavonult a kis kunyhóba, amit forró kövekkel addig hevítettek, míg olyan nem lett, akár a kemence. Miután addig ücsörgött itt, hogy patakzott róla a veríték, a beteg előjött, megmártózott a hideg folyóban, azután pokrócba burkolózott, és megszáradt a tűz mellett. Az eljárás sokszor működött. Ha nem, következtek a vajákosok és a gyógyító füveik.

Amikor van Dyck közeledett a házhoz, ahol a nő betegen feküdt, idős férfi lépett elé.

– Már csak a meteinu segíthet rajta – közölte gyászos hangon. A meteinu képességei messze meghaladták a közönséges gyógyítókét. Kapcsolatban állt a szellemvilággal, és ismerte a titkos ráolvasásokat. Ha már csak ő segíthetett, a beteg a halál mezsgyéjén járt.

– Miféle kórság ez?

– Láz. – Az öreg férfi bizonytalannak tűnt, de elfintorodott. – A bőre… – Mintha himlőhólyagokra utalt volna, mielőtt szótlanul hátat fordított.

Himlő. Van Dyck megborzongott. A fehér ember legnagyobb átka, amivel Amerikát sújtotta. Náthaláz, kanyaró, bárányhimlő – az Óvilág közkeletű nyavalyái, melyek ellen az indiánok nem rendelkeztek védettséggel. Egész falvak pusztultak ki. A térség őslakosainak talán már a fele is eltűnt. Mocsárláz jött a fehér ember hajóin, meg persze bujakór, de a legfélelmetesebb mind közül mégis a bárányhimlő. A rettenetes betegség épp előző évben irtott ki szinte egy teljes törzset Új Hollandia déli részén, de még Új Amszterdamban is felütötte a fejét.

Hát ide is eljutott?

Ekkor szörnyű bűnt követett el, még ha talált is rá alkalmas indokot. Gondolnia kellett magára, asszonyára és gyerekeire, meg persze Új Amszter dam derék népére. Ahogy a prédikátor mondaná: a magasabb rendű célra. Ó, igen, akadt mentség bőséggel. Helyesen cselekedett, amikor vonakodni kezdett, majd anélkül, hogy akár egy pillantást vetett volna Sápadt Toll anyjára, visszatért a csónakjához, és elindult lefelé a folyón.

Nem várhatott volna mégis ahelyett, hogy gyáván megfutamodott? Akkor, amikor az egész családja mellette állt, ő sorsára hagyta indián asszonyát. Nem nézhette volna meg legalább a gyermeket? A fájdalom, a rettenetes és dermesztő szégyen azóta kísértette. Még mindig felriadt rá az éjszaka közepén, gyötrelmes kiáltással az ajkán.

Amikor egy hónappal később visszatért, kiderült, hogy Sápadt Toll biztonságban él új családjában, míg anyja egy nappal a távozása után meghalt, de nem himlőben, hanem kanyaróban.

Próbálta kárpótolni a lányát. Minden évben, amikor népe megülte a holtak ünnepét, elment hozzá. Máskor senki sem említette a holtakat, ám az évnek ebben az időszakában a tabu érvényét vesztette, és imát mondtak a lelkükért. Ő is ezt tette az elmúlt néhány napban, mielőtt levitte Sápadt Tollat a folyón.

– Mondd el, milyen voltam kiskoromban – kérte a lány.

– Mennünk kell – felelte –, de majd útközben elmesélem.

Elhagyták a tisztást, ahol erdei szamóca piroslott, s újra rátaláltak a régi indián ösvényre. Ahogy lassan poroszkált lovával, Dirk lehetőség szerint felidézett minden apró kis történést, amire csak emlékezett a lány gyerekkorából – azokból az időkből, amit vele és az anyjával töltött. Sápadt Toll látható örömmel hallgatta. Egy idő után, noha még most sem fáradt ki, felültette maga elé a nyeregbe.

Jóval szürkület előtt elérték Manhattan végét, és letáboroztak a fennsíkon, az indián barlangok felett. Miután beburkolóztak a takarókba, háton fekve nézték a tiszta csillagos eget.

– Tudod, hol van most az anyám? – kérdezte a lány.

– Igen. – Tudta, mit hisznek erről az indiánok. Kinyújtotta karját a Tejút vonala mentén. – Lelke a csillagok útján eljutott a tizenkettedik mennybe. Most már minden dolgok Teremtőjével van.

A lány hosszú ideg hallgatott, amíg már azon tűnődött, ébren van-e. Idővel aztán meghallotta álmos hangját.

– Sokat gondolok rád.

– Én is terád.

– Ha nem látsz, akkor is hallhatsz.

– Mondd el, hogyan.

– Ha szellő támad, hallgasd, hogyan sóhajtozik a fenyőfák között. Akkor majd hallod a hangomat.

– Fülelni fogok – ígérte neki.

Másnap reggel lementek a vízpartra, ahol rátaláltak a nagy kenunál várakozó két indiánra. Elbúcsúztak, azután Dirk van Dyck hazatért.

*

Margaretha van Dyck három hetet várt. Vasárnap délután volt. A férje mesét olvasott a gyerekeknek és Quashnak, a rabszolgafiúnak a kis társalgóban, míg ő a székéből nézte őket. Ezeket a pillanatokat szerette a legjobban. Jan már betöltötte a tizenhármat – erős, kóchajú fiú lett, aki felnézett atyjára és a nyomdokaiba akart lépni. Dirk elvitte magával a raktárba, és elmagyarázta a hajók működését, mesélt neki az általuk érintett kikötőkről és a passzátszelekről, melyeket a kapitányoknak követniük kell, Jan mégis inkább az ő atyjára emlékeztetett. Nem fűtötte az a kalandvágy, ami Dirket, annál otthonosabban érezte magát a kis irodában, az üzleti könyvek társaságában. Nem kétellte, hogy boldogulni fog.

Néhány éve a láz elvitte két másik gyermekét, amit rettenetes csapásként élt meg, kárpótlásként azonban megérkezett a kis Clara. Az alig ötesztendős lányka szőke hajával és kék szemével igazi kis angyalnak tűnt. Kedves, édes természetével nem is cáfolt rá erre a képre. Az apja egyszerűen imádta.

Ami a rabszolgafiút illeti, ő is boldogult. Egyidős lehetett Jannal, akivel gyerekként sokat játszott. A kis Clarával is jól bánt, de közben mindig tudta a helyét.

Míg elégedetten elnézte férjét a gyermekei körében, Margaretha arra gondolt, hogy a házasságuk még nagyon is örömteli és boldog lehet – csak néhány kisebb kiigazítás kell hozzá.

Így, miután a felolvasás véget ért, és a gyermekek átmentek a szomszédba, a férje pedig megjegyezte, hogy lassan időszerű lenne újra felhajózni a folyón, óvatosan előkészítette a csapdát.

– Arra gondoltam, Dirk, hogy ideje lenne csatlakoznod egy szindikátushoz.

A férfi felkapta a tekintetét, majd megvonta a vállát.

– Nem engedhetjük meg magunknak.

Mégis látszott, hogy felkeltette az érdeklődését.

Dirk van Dycknek volt tehetsége a prémüzlethez. Negyed évszázada, amikor a Nyugat-indiai Társaság még monopóliumot élvezett, tekintélyesebb piaci szereplő is lehetett volna, ám azóta Új Amszterdam megnyílt, és számottevően terjeszkedett, míg a legnagyobb családok – Beekmanék, a van Rensselaerek, a van Cortlandtok s még vagy tucatnyian – szindikátusokba tömörültek, hogy pénzeljék a dohány, a cukor, a rabszolgák és egyéb kelendő árucikkek szállítását. Egy ilyen tehetséges férfiú egész vagyonra tehetett szert a körükben, csakhogy a lehetőséget nem adták ingyen.

– Több pénzünk van, mint hinnéd – jegyezte meg csendesen. Többes számot használt, mintha kettejük közös vagyonáról beszélne, de mindketten tudták, hogy nem így van. Amikor hat hónappal korábban meghalt az apja, Margaretha egyedül örökölt; a házassági szerződés értelmében férje nem gyakorolt befolyást a vagyona felett. Még azt sem tudhatta, mekkora ez a vagyon. – Szerintem befektethetnénk egy szindikátusba – tette hozzá.

– Kockázatos – figyelmeztetett a férfi.

Tudta ő is. A gyarmatokon a legnagyobb befektetők a tehetős özvegyek és feleségek sorából kerültek ki. Tárgyalt már minddel.

– Nem kétlem, de megbízom az ítélőképességedben. – Figyelte, ahogy a férfi megfontolja a dolgot. Gyanítja vajon, mit tervez? Talán, de egy ilyen ajánlatot akkor sem utasíthat vissza. A férfi hosszan gondolkodott, mielőtt elmosolyodott.

– Drága feleségem – felelt gyengéd hangon –, megtisztelsz a bizalmaddal, s én mindent meg is teszek a családunk üdvére.

A gyarmatokon élő leggazdagabb asszony – egy özvegy, aki csak nemrég ment hozzá jócskán fiatalabb harmadik férjéhez – ezt a tanácsot adta neki: „Ne uralkodj a férjeden, de jelöld ki a határokat, amelyek közt döntéseket hozhat.” Amennyire Margaretha látta, nem tarthatott soká, hogy van Dyck rákapjon a nagyobb ügyletekre, s a velük járó pezsgő társasági életre. Nemsokára túlságosan elfoglalt lesz ahhoz, hogy az indián nőket zargassa a vadonban. S amint megszokja új életét, rettegni fog tőle, hogy elvágja az anyagi erőforrásait, még ha kísértést is érezne a tévelygésre.

– Ám ettől még fel kell hajóznom – tette hozzá a férfi.

– Valóban? – Összevonta a szemöldökét.

– Nem hagyhatok fel az üzlettel, legalábbis még nem. Egyelőre szükségünk van erre a bevételre, nem igaz?

Margaretha habozni kezdett. A bevétel valóban kapóra jött, s hacsak nem akarta bevallani, mennyi pénze is van, el kellett fogadnia az érvet. Ugyanakkor átlátott a férje szándékán. Próbált szabadulni a csapdából. A fene vigye el!

Csakugyan ágyast tart odakint a vadonban? Esetleg többet? Nem kételkedett abban, hogy az indián gyermek az övé. Szigorúan véve akár meg is üthetné ezért a bokáját. Az erkölcsi rend védelmében Stuyvesant törvénytelenné nyilvánított az indiánokkal folytatott mindennemű testi kapcsolatot, de bármit is gondoljon, azzal aligha oldaná meg a problémát, ha a kormányzó bírósága elé citálná a férjét. Nem, ezt higgadtan kell megoldania. Ficánkoljon csak, ahogy tud, az ő eszén nem jár túl. Majd talál neki más elfoglaltságot, hogy ne legyen ideje felhajózni.

– Igazad van – vette elő a legédesebb hangját. Hadd higgye, hogy ő győzött.

*

Az első néhány hét jól alakult Dirk van Dyck számára. Rövid úton bekerült a nagykereskedők egy csoportjába, mely dohányt hajózott át az Atlanti-óceánon, hogy ellássa a régi Amszterdam nagy dohánykeverő és ízesítő gyárait. Margarethával hamarosan bejárása lett a fényűző otthonokba, ahová azelőtt jószerivel a lábát se tehette be. Vett egy új kalapot, még néhány finom selyemharisnyát is. A társalgóban a kémény belső falát tetszetős kék-fehér delfti csempékkel burkolta. Margaretha fogta Quasht, a mindenesként szolgáló rabszolgafiút, szépen felöltöztette, és megtanította, hogyan szolgáljon fel az asztalnál. Amikor az öreg lelkész tiszteletét tette náluk, külön is kiemelte a rabszolgafiú eszességét.

Egy júniusi napon, amikor van Dyck végzett a tekejátékkal a fogadóban, egy ifjú holland Főnöknek szólította. S akit egy holland „Baasnak” szólított, az tudhatta, hogy nagy ember, köztiszteletben álló ember. Újult magabiztosság töltötte el, asszonya pedig nem is lehetett volna boldogabb.

Ezért is érte meglepetésként a perpatvar.

Egy júliusi estén történt. Másnap reggel kellett volna felhajóznia. Marga retha már jó ideje tudott erről, ezért először nem is értette, mi akar azzal mondani, hogy:

– Szerintem holnap nem kéne elmenned.

– Ugyan miért nem? Már mindent előkészítettem.

– Nem szabadna itt hagynod a családodat ekkora veszély közepette.

– Miféle veszélyről beszélsz?

– Tudod te azt. Az angolokról.

– Ó. – Megvonta a vállát. – Az angolokról.

Az asszony nem a levegőbe beszélt. Springsteen, akinek a véleményét nagyra tartotta, a minap ugyanígy előhozakodott a kérdéssel:

– Az angoloknak érthető módon fáj a foga a prém- és rabszolga-kereskedelmünkre. Évente több tízezer fontot kereshetnének a dohányon, ami keresztülmegy ezen a kikötőn, ám mindenekelőtt, barátom, ha megkaparintanák Új Amszterdamot, övék lenne a folyó, s vele egész észak.

Az angolok egyre merészebben léptek fel. Mindig is uralták a hosszú sziget túlsó végét, de a Manhattanhez közelebb erő területet meghagyták a hollandoknak, a múlt évben azonban Winthrop, Connecticut kormányzója adót követelt a holland településektől, amit egyikük sem mert megtagadni.

Nemrégiben pedig ennél is nagyobb szégyen érte őket.

Anglia királya, II. Károly a szórakoztató gazfickók közé tartozott, az öccsét, Jakabot, York hercegét azonban egészen más fából faragták. Őt nem sokan kedvelték – túlzottan büszkének, merevnek és becsvágyónak tartották –, ezért is okozott nagy döbbenetet a hír: „A király a fivérének ajándékozta amerikai gyarmatait, Massachusettstől le egészen Marylandig.” Ez a terület magába foglalta Új Hollandiát is, York hercege pedig hadiflottát küldött Amerikába, hogy elfoglalja birtokát.

Stuyvesant újult erővel látott munkának: megerősítette a védőműveket, őrszemeket helyezett ki. A Nyugat-indiai Társaság, noha csapatokat vagy pénzt nem küldött, elrendelte a kolónia védelmét, a merész kormányzó pedig eltökélte, hogy legalább Új Amszterdamot megtartja.

Ám ekkor újabb üzenet érkezett Hollandiából. A brit kormány feltétlen és egyértelmű garanciát adott a hollandoknak, hogy nincsenek tervei a gyarmataikkal. A flotta Bostonba tart. Nem sokkal ezután még megnyugtatóbb hírt hallottak: a flotta megérkezett Bostonba, s ott is maradt. A válság lezárult. Stuyvesant máris felhajózott a folyón, hogy elsimítson néhány kisebb problémát az ottani mohikánokkal.

Ezért, amikor Margaretha az angol fenyegetést hozta fel ürügyként, hogy miért ne induljon útnak, van Dyck okkal gyanakodott, hogy így próbálja megrendszabályozni. Amit semmiképp sem engedhetett.

– Hát az üzlet? – tette fel a kérdést.

– Várhat.

– Nem hinném. – Egy pillanatra elhallgatott, míg az asszony gyanakodva méregette. – Te és a gyerekek nem vagytok veszélyben – tette hozzá.

– Mondod te.

– Mert így igaz.

– Úgy hát nem vagy hajlandó maradni?

– Még a muszka herceg se tart veszélytől – vont vállat könnyedén. Új Amszterdam népe, mely gyakran nehezményezte diktatórikus módszereit, csak így emlegette háta mögött a kormányzót.

– Nem kéne ilyen ostoba névvel illetned a kormányzót – csattant fel az asszony dühösen.

– Ahogy kívánod. – Megvonta a vállát. – Akkor legyen Tuskólábú.

Úgy tűnt, még feleségének tehetős barátai közül is csak kevesen kedvelik Stuyvesantot – vagy a Nyugat-indiai Társaságot, ha már itt tartunk. Némelyek, vélte van Dyck, azzal se törődnek, mely nemzet zászlaja leng a gyarmat felett, míg zavartalanul üzletelhetnek. Még mulattatta is, hogy felesége barátai inkább osztják az ő nézeteit.

– Tízszer többet ér, mint bárki közületek – kiáltott fel dühödten Marga retha.

– Istenem – nevetett fel a férfi. – Még azt hihetném, szerelmes vagy belé…

Ezzel túl messzire ment. Az asszony kifakadt.

– Csak erre tudsz gondolni? Talán nem önmagadból kiindulva kéne megítélned másokat. Amit pedig az indiánoknál tett látogatásaidat illeti… – Engedte, hogy a visszafojtott keserűség átitassa a szavait, így kétség se maradjon a jelentésük felől. – Jobban teszed, ha három héten belül megfordulsz, ha tovább akarod költeni a pénzemet. – Az utolsó szavakat már úgy üvöltötte, hogy felpattant a helyéről. A tekintete lángolt az indulattól.

– Megfordulok – közölte a férfi fagyos hangon –, amint végeztem a dolgommal. – Mire befejezhette volna, az asszony már kiviharzott a szobából.

Másnap hajnalban anélkül indult el, hogy akár csak elbúcsúzott volna tőle.

*

Gyönyörű nyári reggel köszöntött rájuk, amint a széles palánkos csónak, az evezőknél négy jó emberével, északnak siklott a vízen, ám ahelyett, hogy Hudson nagy folyójának vágott volna neki, van Dyck Manhattan másik oldalán, a Keleti-folyón kezdte meg utazását. A bárka közepén nagy halomban állt a vastag, szívós, düftinként ismert holland szövet – ez a rakomány volt hivatott távol tartani a kíváncsi tekinteteket.

Békésen hajóztak. Idővel elhaladtak a folyó közepén fekvő, hosszan elnyúló homokpad mellett, majd, miután csaknem nyolcmérföldnyire elhagyták Új Amszterdam rakpartját, jobbra befordultak a keleti oldalon benyúló kis mólóhoz, ahol egy csapat férfi várta őket valódi rakományukkal, egy szekérnyi hordóval.

Időbe telt berakodni mindet. A munkavezető, egy testes holland gazda, rákérdezett, meg kívánja-e kóstolni az árut.

– Ugyanaz, mint korábban? – tudakolta van Dyck.

– Pontosan.

– Megbízom benned. – Számtalanszor üzleteltek már ezzel.

A borpárlattal. Az indiánok nem tudtak betelni vele, csakhogy a brandyvel történő üzletelést törvény tiltotta.

– Hogy ne legyen főbenjáró bűn – bökte oldalba kedélyesen a munkavezető –, felvizeztem kicsit. – Épp csak annyira, hogy az indiánok ne érezzék a különbséget, ám van Dyck ezen is keressen plusz tíz százalékot. Miután a hordókat mind berakodták, a bárka újra nekiindult a folyónak.

Az üzletmenetet csak egy valami nehezítette: az árut a Keleti-folyón kellett berakodni, s hacsak nem térnek vissza Új Amszterdamba, Manhattan keleti oldalán kellett továbbhajózniuk, hogy elérjék Hudson nagy Északi-folyóját. Ami bizonyos veszélyekkel járt.

A Keleti-folyó a torkolatnál villaszerűen kettéágazott. Balról keskeny csatorna kerülte meg Manhattan északi csücskét, míg jobbról szélesebb társa vezetett keletnek, a roppant tengeri szorosba, mely a csaknem száz mérföld hosszú szigetnek köszönhette védettségét. A veszélyt maga az elágazás jelentette. Még ha mindhárom vízi út kellően nyugodtnak tűnt is, az árapály és a különféle áramlatok olyan összetett vízmozgást eredményeztek, ami megnehezítette a kis szigetek alapján történő navigálást. Odakint a szorosban még a legnyugodtabb napokon is, amikor meg se rezdült a part menti nád, könnyen előfordulhatott a tapasztalatlan hajóssal, hogy az örvények és áramlatok játékává vált bárkájával nekiszaladt egy vízfalnak, mely mintha haragos tengermélyi istenként szökött volna fel előtte. „A pokol kapuja”, így nevezték a helyet. Aki tehette, elkerülte.

Épp ezért elővigyázatosan közel maradtak a manhattani oldalhoz, ahogy betértek a balról nyíló keskeny csatornába. Ha hánykolódtak is egy sort, biztonságban továbbhaladtak.

A baljukon terült el Harlem aprócska települése. Itt, noha szélessége alig érte el az egy mérföldet, Manhattan északi csücske impozáns magasságba szökött. Jobbról látták Bronck földjének végét. A keskeny csatorna még néhány mérföldön át folytatódott, hogy miután elhagyott néhány ősi indián barlangot és táborhelyet, egy meredek falú, kanyargó szoroson át kivezessen az Északi-folyóra. Itt is le kellett küzdeniük a veszélyes áramlatokat, de miután kifutottak a nagy folyóra, van Dyck végre megkönnyebbülten sóhajthatott fel.

Innét már könnyű út várt rájuk. Amint az atlanti dagály átért a kikötőn, és visszájára fordította a folyó sodrását, az áramlat sok mérföldön át felfelé segítette őket. Az evezősök csekély erőfeszítése mellett is gyorsan haladtak északnak. Jobbról elhagyták Jonker uradalmát; balról a nyugati part magas sziklaszirtjei sorjáztak, mígnem átadták helyüket egy púpos hátú dombnak. Jobbra már látta is úti céljukat, a keleti part lankáin fekvő indián falut.

– Itt reggelig megpihenünk – közölte az evezősökkel.

*

A lány örült, hogy láthatja, és boldogan vezette körbe a kis faluban, hogy köszönthesse az összes családot. A meghajtott facsemetékből épült és fakéreggel burkolt otthonok a víz fölé kinyúló természetes teraszon szóródtak szét, mindenféle védőkerítés nélkül. A legnagyobb ház – hosszú és keskeny építmény – öt családnak biztosított lakhelyet. A közelében két diófa állt, míg mögötte a bozótosban vadon termett a szőlő. A lenti folyóparton fakeretekre hajtogatták a nagy halászhálókat. A nádasnál hattyúk és vadkacsák tanyáztak.

Lehet bármily szegény, gondolta van Dyck, a lányom semmivel sem él rosszabbul, mint én.

Kora este vacsoráztak, frissen fogott halat ettek. Még órákig világos maradt, amikor Sápadt Toll arra kérte, sétáljanak fel a domboldalon a kiugró sziklához, ahonnét szép kilátás nyílik a vízre. Felfigyelt rá, hogy a lány egy levelekbe csomagolt kis tárgyat hoz magával. Miután kényelmesen elhelyezkedtek az esti napfényben, és figyelték a felettük köröző sasokat, a lány megszólalt.

– Ajándékot hoztam neked. Én magam csináltam.

– Megnézhetem?

Odaadta neki a kis csomagot. Széthajtogatta a leveleket. Azután szélesen elmosolyodott.

– Kagylópénz – kiáltotta. – Gyönyörű! – Isten tudja, hány órájába telhetett elkészíteni.

Kagylópénz. Az apró kagylóhéjakat – a parti csiga fehér és az éti kagyló lila vagy fekete vázát – középütt átfúrták, és madzagokra fűzték fel, hogy övek, fejékek és mindenféle egyéb díszítmény formájában hordják.

Sőt, fizetőeszközként használták. Az indiánok felfűzött kagylópénzzel fizettek az árukért; ezt adták hozományként és sarcként is. Miután a gazdagságot testesítette meg, a törzs bölcsei gondoskodtak róla, hogy a kagylópénzből jusson minden családnak.

Túl a szépségén és értékén, a kagylópénz gyakran rejtett jelentést is hordozott – a fehér jelképezte a békét és életet, a fekete a háborút és halált. A kagylókból szövevényes és mások által olvasható mintákat, képeket is kialakíthattak. A nagy, több láb hosszú ünnepi övek kiemelt eseményeken, békekötéseken jutottak szerephez, míg a szent emberek kagylófonatai mélyebb jelentéstartalmat hordoztak.

A hollandok rövid úton felismerték, hogy az általuk sewannak nevezett kagylópénzen prémeket vásárolhatnak, a Massachusettsben élő angol puritánok azonban ennél is jobbat találtak ki. Az indiánok hagyományosan nyáron ásták ki a homokból a kagylókat, és télen végezték el felfűzésük időigényes munkáját. Az acél fúrószárak jelentősen felgyorsították a termelést, így amint belefogtak a saját kagylópénzük gyártásába, az angolok hamar kiszorították a piacról az indiánokat, ám ami még rosszabb: a kagylópénzgyártás felfutása és az árucikkek iránti növekvő kereslet miatt mind több kagylópénzt kellett fizetni ugyanazért az áruért. A holland és angol kereskedők hozzászoktak ehhez a pénzromláshoz, a kagylópénz szépségéhez és magasabb rendű jelentéséhez szokott indiánok azonban úgy érezték, a fehér ember becsapja őket.

Van Dyck most egy övet tartott a kezében. Tíz centi széles lehetett, hossza viszont a két méterhez közelített, így több mint kétszer átérte a derekát. A fehér kagylók hátterében kis lila mértani formák rajzolódtak ki. A lány büszkén mutatott rájuk.

– Tudod, mit jelentenek? – kérdezte.

– Nem – vallotta meg.

– Az áll itt – szaladt végig a lány ujja az íráson –, hogy „Sápadt Toll Atyja”. – Elmosolyodott. – Viseled majd?

– Örökké – ígérte meg.

– Akkor jó. – A lány boldogan nézte, ahogyan felvette, azután hosszú ideig csak ültek, és nézték, ahogyan a napkorong előbb vörösre váltott, majd alábukott a folyón túli erdők mögé.

Reggel, távozás előtt arra is ígéretet tett, hogy a visszaúton újra meglátogatja a falut.

*

Dirk van Dyck utazása azon a nyáron kellemesen alakult. Szép maradt az idő. A nyugati parton távolba vesző vadon terült el, ahol még az algonkin ajkú törzsek uralkodtak, melyek közé a lánya népe is tartozott. Ismerős vizeken hajóztak, ahogy ő szerette mondani: a folyó vendégeként. Az óceáni dagály még százötven mérföld távolságban, Fort Orangie-nél is éreztette erejét – nyáron a sós tengervíz is közel hatvan mérföldnyire feljutott Hudson folyóján –, így az út java részén csak hagyta sodortatni magát úti célja, a mohikán terület felé.

Sokan féltek a mohikánoktól. A Manhattan körül élő indiánok mind algonkin nyelven beszéltek, ugyanakkor a harcias törzsek, melyek észak kiterjedt vidékei felett uralkodtak, az irokézt használták. Márpedig az irokéz mohikánok nem szívelték az algonkinokat, akiket immár negyven éve elnyomás alatt tartottak. Megszállták lakóhelyeiket, és sarcot követeltek tőlük, ám bármilyen félelmetes hírben álltak, a hollandok egyszerűen és gyakorlatiasan közelítettek a kérdéshez:

„Minél többet háborúznak a mohikánok az algonkinokkal, annál jobb. Kis szerencsével lekötik őket annyira, hogy ne okozhassanak nekünk fejtörést.” E gondolat jegyében még fegyvereket is adtak el a mohikánoknak.

Van Dyck szerint ez a politika rejtett magában némi kockázatot. Új Hollandia északi elővédjei, fent Fort Orangie-nél és Schenectadynél, mohikán területen feküdtek, az ottani indiánok pedig néha főfájást okoztak nekik – a minap is egy ilyen probléma szólította Stuyvesantot Fort Orangie-be. Bármily kevéssé kedvelte Stuyvesantot, van Dyck nem kétellte, hogy a szívós öreg csataló elbír a mohikánokkal, akik lehetnek bármily harciasak, hajlanak a tárgyalásos megoldásra, ha ez áll az érdekükben.

Ami őt magát illeti, nem tartott a mohikánoktól. Beszélte az irokézt és ismerte a szokásokat. Különben sem ment Fort Orangie-ig, csak egy kereskedelmi állomásig, ami egy teljes napnyira délre esett az erődtől. Tapasztalatai szerint, akármi is zajlott a világban, a kereskedőket mindig szívesen látták. Csak el kellett mennie a vadonba, hogy eladja a mohikánoknak a törvénytelen italt, és elhozza a cserébe kapott prémeket.

„Bízz a kereskedelemben – szokta mondani. – Királyok jönnek-mennek, de a kereskedők uralma örökké tart.”

Sajnálta persze, hogy a mohikánokkal kell üzletelnie. Jobban kedvelte lánya algonkin népét, de mi mást tehetett volna? A fehér ember oly mohón vágyta a prémet és az indiánok oly mohón a kedvére tettek, hogy Hudson folyójának alsó szakaszain már alig maradt hód, amit az algonkinok áruba bocsáthattak. Még a mohikánoknak is be kellett törniük a még északabbra eső huron területre, hogy csillapítsák a fehér ember kielégíthetetlen éhségét, de ők legalább szállították az árut. S egyedül ez számított. Ezért lettek ők a legfőbb üzletfelei.

Az utazás tíz napig tartott. Ahogy a vadon mélyére hatolt, nem történt semmi érdemleges. A kereskedelmi állomást az algonkin falvakkal ellentétben állandóra építették és cölöpkerítéssel övezték. A mohikánok talán ingerlékenyek és harciasak voltak, de elfogadták a brandyjét.

– Jobb lett volna, ha fegyvereket hozol – jegyezték meg, mégis az egyik legnagyobb prémszállítmánnyal indult vissza, amit valaha szerzett. Ugyan akkor bármilyen értéket is képviselt a rakomány, nem szándékozott visszasietni Manhattanbe. Akkor inkább mindenféle módon késleltette érkezését – egy napot eltöltött itt, egy másikat meg ott.

Meg akarta várakoztatni Margarethát.

Ha nem is túl hosszú ideig. Gondos számítást végzett. Az asszony megszabta a határidőt, ő pedig szántszándékkal túllépi. Természetesen azt mondja majd, hogy az üzletkötés tovább tartott a vártnál, az asszony meg természetesen gyanakszik majd, de mi mást tehetne? A lényeg, hogy bizonytalanságban tartsa. Szereti a feleségét, de akkor sem hagyhatja, hogy parancsolgasson neki. Egy hét késés éppen megteszi. Így hát az evezősök nem erőltették meg magukat, ahogy lefelé csorogtak a folyón, míg van Dyck számolta a napokat, és élvezte az utat.

Egy dolog nem hagyta csak nyugodni – valami, amiről csúnyán elfeledkezett. Talán apróság, de akkor sem tudta kiverni a fejéből.

Nem vitt ajándékot a lányának.

A kagylópénz öv, amit tőle kapott, természetesen anyagi értéket is képviselt, számára azonban messze többet jelentett. A kislánya a saját kezével készítette neki: hosszú órákon át fűzögette a kis kagylóhéjakat, míg azok egyetlen üzenetben, a szeretet gyönyörű megnyilvánulásában egyesültek.

Hogyan felelhetne erre? Mit adhatna viszonzásul? A kézügyességével semmire sem ment – nem tudott se faragni, se szőni. Híján van minden ősi készségnek, tudatosult benne, csak a vásárláshoz és eladáshoz ért. Hogyan mutathatná ki a szeretetét, hacsak nem egy drága ajándékkal?

Kis híján vett egy mohikánok által készített kabátot, de annak a lány aligha örült volna. Amellett, valami olyasmit szeretett volna adni, ami a saját népétől származott, melyhez szegről-végről ő is tartozott, de bárhogy törte a fejét, nem tudott dönteni, így a probléma megoldatlan maradt.

Miután visszaértek az algonkin területre, utasította embereit, hogy evezzenek ki a nyugati partra, ahhoz a faluhoz, ahol korábban már üzletelt. Szerette gondozni kapcsolatait, s ezáltal is késleltethette hazatérését.

Lelkes fogadtatásban részesült, jóllehet a falu lakóit elfoglalta a betakarítás. Miként a legtöbb őslakos indián, ők is kukoricát ültettek márciusban, majd veteménybabot májusban, aminek hasznos támasztékként szolgáltak a magas kukoricaszárak – most pedig mindkettőt betakarították. Van Dyck embereivel két napot maradt a faluban, hogy segítsen ebben. A hőségben alaposan megizzasztotta a munka, mégis élvezte. Noha prémet már nem kínálhattak, az algonkinok továbbra is ellátták a fehér embert kukoricával, ezért van Dyck ígéretet tett rá, hogy egy hónapon belül visszatér az újabb szállítmányért.

A betakarítás jól ment. A harmadik napon mind együtt ültek le az esti étkezéshez, és az asszonyok már elkezdték hordani az ételt, amikor kis csónak tűnt fel a láthatáron. Egyetlen ember hajtotta.

Van Dyck nézte, ahogy a lélekvesztő közeledett. Amint elérte a partot, a férfi kilépett belőle, és sietve a szárazra vontatta. Szőke hajú, fiatal fickó volt, még a húszas évei elején, némiképp előreugró fogakkal. Kellemes vonásai ellenére sem tűnt puhánynak. A forrósággal dacolva lovaglócsizmát és sárfoltokkal tarkított fekete kabátot viselt. Kék szemében eleven fény csillant. A csónakból egy bőrzsákot emelt ki, amit széles mozdulattal vetett a vállára.

Az indiánok gyanakodva méregették. Amikor az egyikük megszólította, nyilvánvaló lett, hogy nem beszéli az algonkin nyelvet, egyszerű gesztusokkal mégis az értésükre adta, hogy ételt és fedelet keres, amit az algonkinok szokás szerint senkitől sem tagadtak meg. Van Dyck intett az idegennek, hogy telepedjen mellé.

Néhány pillanat múltán kiderült, hogy a fiatal férfi hollandul sem ért. Angol volt, van Dyck tűrhetően beszélte ezt a nyelvet, ám úgy tűnt, mintha a sötét kabátos fickó még az anyanyelvén is óvakodna megszólalni.

– Honnét jössz? – tudakolta van Dyck.

– Bostonból.

– Mi járatban?

– Kalmárként.

– De mi hozott ide?

– Connecticutban voltam. Kiraboltak. Elvesztettem a lovam. Gondoltam, a csónakra bízom magam. – Elfogadta a felkínált kukoricát, és enni kezdett, elkerülve minden további kérdezősködést.

Van Dyck kétféle embert ismert Bostonban. Az istenes fajtát, a mord puritánokat, kiknek nyája az Úr világosságában élt, legyen bármennyire bántó is az a fény. Stuyvesant talán nem szívelte a kvékereket és hasonlókat, ezért távol tartotta őket a falaiktól, ám ez semmiség volt ahhoz képest, amit Massachusetts lakói műveltek velük – minden beszámoló szerint félholtra ostorozták őket. Nem mintha az idegen túlbuzgó kereszténynek tűnt volna. A második fajtába azok tartoztak, akik azért jöttek Új Angliába, mert a halászattól és kereskedelemtől reméltek meggazdagodást. Kemény, szívós fickók. A fiatal idegen talán ebbe a kategóriába tartozott.

A meséje viszont nem tűnt hihetőnek. Valamiféle szökevény lehetett, aki nyugat felé menekült, hogy lerázza üldözőit? Nyilván a csónakot is úgy lopta. Eltökélte magában, hogy rajta tartja a szemét.

*

Tom Masterre rájárt a rúd. Az angol flottát, mellyel Bostonba utazott, viharok sújtották. Amikor végül elérte Bostont, és megjelent a családi otthonban, ahol immár a fivére, Eliot lakott, előbb a döbbent tekintetekkel szembesült, majd az órákon át tartó néma csenddel, amit még a tomboló tengeri viharnál is nehezebben viselt. A fivére ugyan nem hajította ki a házából, de a maga csendes, eltökélt módján nyilvánvalóvá tette: bár az apja meghalt, ám az akarata ugyanúgy érvényben marad, Tom pedig áthágta a jóérzés minden törvényét, amikor újra megkísérelt belerondítani a családi fészekbe.

Tomot ez előbb fájdalommal töltötte el, majd felbőszítette. Harmadnap aztán úgy döntött, az egészet rosszízű tréfaként kezeli, és a háta mögött kineveti karót nyelt testvérét.

A bostoni álláskeresés ugyanakkor a legkevésbé sem tűnt tréfadolognak. Akár a híre előzte meg, akár Eliot figyelmeztetett mindenkit, sok jóval egyetlen ismerőse sem kecsegtette. Ha Bostonban marad, szemlátomást nehéz élet vár rá.

Eszébe ötlött, hogy atyjuk talán rá is gondolt, amikor megfogalmazta a végakaratát, ám amikor megkérdezte erről fivérét, Eliot csak ennyit felelt:

– Csupán bizonyos feltételek esetén, melyeket nem teljesítesz. – Ezzel kétségkívül színigazat mondott.

Mihez kezdhetett? Eliot nyilván kész örömmel fizette volna a visszaútját Londonba, ha ily módon végleg eltávolíthatja őt Bostonból, neki azonban nem fűlött a foga ahhoz, hogy a tulajdon fivére futamítsa meg.

Amellett, még valamit számításba kellett vennie.

York hercegének flottája ugyan Boston kikötőjében maradt, és parancsnoka látványosan úgy tett, mintha a herceg bostoni ügyeit intézné, ám egy fiatal tiszttel folytatott társalgása megerősítette, amit régóta gyanított. A flotta Új Amszterdamba hajózik, méghozzá hamarosan. „Ha a herceg elveszi Új Hollandiát a hollandoktól, egész királysága lehet ideát – jelentette ki a tiszt. – Elég ágyúgolyónk és lőporunk van ahhoz, hogy rommá lőjük Új Amszterdamot.” A garancia, amit Anglia királya adott a hollandoknak, csupán az élveteg uralkodó kedvenc taktikai húzása volt: arcátlan hazugság.

Ha pedig így áll a dolog, ez sokat javít egy becsvágyó angol ifjú kilátásain. Nagy botorság lett volna éppen most hátat fordítani az újsütetű amerikai gyarmatoknak. Nem kell más, csak egy terv.

Másnap meg is szállta az ihlet. Mint oly sok korábbi ötlete, ez is botrányosra sikeredett, ugyanakkor nem volt híján a humoros felhangoknak. Egy fogadóban találkozott egy ismerős lánnyal, aki hozzá hasonlóan nem örvendett túl jó hírnévnek. Miután egy ideig eltársalogtak, másnap visszatért hozzá, hogy újra beszéljenek. Amikor elmondta, mit vár és mennyit hajlandó fizetni érte, a lány csak felkacagott, és beleegyezett mindenbe.

Aznap este beszélt is a fivérével.

Bocsánatkéréssel kezdte, és elmondta Eliotnak, mennyire gyötri a bűntudat múltbéli tévelygései miatt. Amikor a kijelentést néma csend fogadta, hozzáfűzte, hogy le óhajt telepedni, bármily szerény körülmények között is, hogy új életet kezdjen.

– Remélhetőleg nem itt – jegyezte meg a fivére szárazon.

Ezt ő maga se szeretné, nyugtatta meg. Sőt, tette hozzá, már a lelki társát is megtalálta. Eliot, ha lehet, még nagyobb hitetlenkedéssel fogadta ezt a hírt.

Korábbról ismeri a menyasszonyát, magyarázta Tom, aki korántsem példás életet élt, ám hozzá hasonlóan kész vezekelni. Létezik-e vajon alkalmasabb módja a keresztény könyörület és alázat kimutatásának, minthogy kimenti őt a fertőből?

– Miféle nő ez? – firtatta Eliot szenvtelenül.

Tom megadta a lány nevét és a fogadóét is, ahol dolgozott.

– Azt remélem – tette hozzá –, hogy segítesz az újrakezdésben.

Másnap délre Eliot épp eleget tudott. A kérdéses lány közönséges szajha volt. Igen, erősítette meg, boldogan hozzámenne Tomhoz, hogy üdvözüljön, és itt Bostonban éljen, bármily szerény körülmények közt is. Jelenlegi züllöttségénél minden csak jobb lehet. Noha Eliot nyomban felismerte, hogy az egész csak porhintés, nem vette félvállról a dolgot. Igazából nem is számított, igaz-e, vagy sem. Tom szemlátomást arra készült, hogy bajt és szégyent hozzon a fejére, viszont feltehetően nyitott volt egy másik megoldásra, az azonnali távozásra – megfelelő fizetségért persze. Aznap este újra leültek beszélni.

Az esemény abban a fennkölten komor hangulatban zajlott, amit Eliot láthatóan tökélyre fejlesztett. Abban a kis négyzet alakú szobában kerített rá sort, amit az irodájaként használt. Tom az íróasztalon, kettejük között tintatartót, Bibliát, törvénykönyvet, papírvágót és egy fenyőfa dobozkát látott, benne frissen vert ezüsttallérral.

Eliot ily külsőségek között ajánlotta fel neki az örökséget, amit Adam Master azzal a kikötéssel hagyott kisebbik fiára, hogy csak abban az esetben juthat hozzá, ha előbb csatlakozik a hívők közösségéhez. Eliot ezúttal is színigazat mondott, amikor megjegyezte:

– Ezzel megtagadom atyám végakaratát.

– Boldogok az irgalmasok – szólt ünnepélyes hangon Tom.

– Megtagadod hát, hogy visszatérj Angliába.

– Meg én.

– Akkor e levél ellenében megkapod a jussodat a connecticuti Hartford ban. Odalent – tette hozzá szárazon – elnézőbbek a hozzád hasonlókkal. Az egyetlen feltétel, hogy soha, de soha nem térhetsz vissza Massachusetts be. Egyetlen napra sem.

– Az evangéliumi tékozló fiú is visszatért, hogy tárt karokkal fogadják – jegyezte meg nyájas hangon Tom.

– Ő is csak egyszer tért vissza, miként te. Nem kétszer.

– Az utazáshoz pénzre lesz szükségem. A leveledre nem kapok semmit, csak ha elérem Hartfordot.

– Ennyi elég lesz? – Eliot adott neki némi kagylópénzt, meg egy tarsolyt, benne pár shillinggel. Utóbbiból kifizetheti a lányt a fogadóban, számolgatott Tom, a többi meg elég lehet az útra.

– Köszönöm.

– Aggódom a lelki üdvödért.

– Tudom.

– Esküdj, hogy nem térsz vissza.

– Esküszöm.

– Imádkozom érted – tette hozzá a fivére, noha láthatóan nem hitt ennek eredményességében.

Tom másnap korán ellovagolt. Mielőtt elhagyta a házat, még besurrant a fivére irodájába, és kicsente az ezüsttallért a dobozból, csak azért, hogy felbőszítse.

Nem sietett, ráérős tempóban vágott át Massachusettsen, és az útba eső tanyákon szállt meg. Amint elérkezett a Connecticut folyóhoz, délnek kellett volna fordulnia, hogy eljusson Hartfordba, de azért se tette, amire a bátyja utasította, és minden különösebb ok nélkül további napokat lovagolt nyugat felé. Valóban nem sietett. A pénz, amit a kis tarsolyban őrzött, kitartott egy ideig. Mindig azt hallotta, milyen fenséges látvány a nagy Északi-folyó. Talán elmegy addig, mielőtt visszafordulna Hartford felé.

Miután elhagyta Connecticutot, holland területre ért, de nem találkozott senkivel, ezért még néhány napot itt töltött, miközben éber tekintettel kutatta az esetleges indiánokat. A második nap estéjén a terep lejteni kezdett, majd nemsokára meglátta a nagy folyó szélesen elnyúló ívét. A folyópart felé kinyúló egyik sziklán holland tanyát talált. Aprócska birtok volt: egyszintes rönkház széles tornáccal, egyik oldalt pajtával, a másikon istállóval és alacsony melléképülettel. Rét vezetett a folyóparthoz, ahol fából ácsolt mólót és csónakot látott.

Az ajtóban inas, savanyú arcú, hatvan körüli férfi fogadta, aki egy szót sem beszélt angolul. Amikor Tom elmutogatta, hogy szállást keres éjszakára, a gazda vonakodva beleegyezett, hogy a házban étkezzen, de aludnia már a pajtában kellett.

Miután ellátta a lovát, Tom belépett a rönkkunyhóba, és ott találta a gazdát, két másik férfit – alighanem az idénymunkásokat –, meg egy fekete rabszolgát, akik az estebédhez készülődtek. A ház úrnője – alacsony, szőke hajú, a gazdánál jócskán fiatalabb asszony – asztalhoz parancsolta a társaságot, majd megmutatta az ő helyét is. Gyerekeknek nem látta nyomát. Korábban hallotta, hogy a holland gazdák együtt étkeznek a rabszolgáikkal, s valóban, mind egyszerre ülték körül az asztalt.

Az asszony remek szakácsnak bizonyult. Fenséges ragut főzött, amit sörrel öblítettek le, azután még egy nagy gyümölcstortát is eléjük tett. A társalgás ezzel együtt is akadozott, s miután nem értett hollandul, Tom a maga részéről semmivel sem járult hozzá.

Elmerengett hát. A gazda talán özvegy, aki újraházasodott? Vagy ez a nő a lánya? Netán valami házvezető? Bármilyen aprócska volt, telten kerekedett, és határozottan érzéki benyomást keltett. Az ősz gazda Annetiének szólította. A férfiak tisztelettel kezelték, ám közte és a gazda között érezhető feszültség lappangott. Amikor a férfi megszólalt, mintha kizárta volna őt a társalgásból, s bár a nő beérte a hallgatással, Tom felismerte az arcára kiülő elfojtott bosszúságot. Egyszer-kétszer olyan érzése is támadt, mintha őt figyelné. Amikor véletlenül találkozott a tekintetük, még el is mosolyodott.

Miután az étkezés lezárult, a napszámosok a rabszolgával együtt visszavonultak a melléképületbe, míg Tom aludni tért a pajtába. Már leszállt a szürkület, de még ki tudta venni a szalmabálákat, melyekre ráterítette a kabátját. Épp készült volna nyugovóra térni, amikor egy alakra lett figyelmes, aki lámpával a kezében közeledett.

Annetie volt az. A kezében egy kancsó vizet és néhány asztalkendőbe burkolt kekszet tartott. Ahogy odaadta neki, megérintette a karját.

Tom meglepetten nézett rá. Jól ismerte az árulkodó jeleket, így nem lehetett kérdéses számára, mit tervez. Elnézte a lámpafénynél. Mennyi lehet? Harmincöt? Csakugyan vonzó teremtés. Belenézett a szemébe és elmosolyodott. A nő gyengéden megszorította a karját, azzal elfordult, ő meg csak nézte a lámpás imbolygó fényét, ahogyan újra átkelt az udvaron, a rönkház felé. Megette a kekszet, megitta a vizet, és lefeküdt. Fülledt volt az éjszaka, tárva-nyitva a csűr ajtaja. Utóbbin keresztül látta, ahogyan fény szűrődik ki a tanyaház ablakán. Idővel aztán sötétség telepedett a házra.

Nem tudta, mennyi ideig szunyókált, amikor egy hangra ébredt. A tanyaház felől jött, igen hangosan. A gazda hortyogott. Talán még a folyó túloldalán is hallották. Tom betapasztotta a fülét, és aludni próbált, ami kis híján sikerült is, amikor rádöbbent, hogy nincs egyedül. A csűr ajtaja időközben bezárult, és Annetie mellette feküdt, a testével melegítette. A házban tovább zengett a gazda horkolása.

Lassan megvirradt, mire felébredt. Az ajtó alatt már ki tudta venni a beszüremlő szürke fényt. Annetie még most is mellette feküdt, a horkolás viszont abbamaradt. Felébredt a gazda? Megbökte Annetiét, aki mocorogni kezdett. Miközben így tett, a csűr ajtaja megcsikordult, és a fakó szürke fény rájuk vetült.

Az öreg gazda állt az ajtóban. Kovás puskával a kezében. Amit Tomra szegezett.

Annetie üres tekintettel meredt az idős férfira, ő azonban le sem vette a szemét Tomról. Intett neki, hogy álljon fel. Miután felöltözött, Tom felállt, majd magához vette kabátját és zsákját. A gazda az ajtó felé terelte. Odakint akarja lepuffantani? Amint kiértek, a férfi a felfelé vezető csapásra mutatott. Egyértelmű üzenetet küldött: takarodjon a földjéről.

Tom az istállóra mutatott, ahol a lovát hagyta. A gazda felhúzta a kakast. Tom megtett felé egy lépést. A gazda becélozta. Vajon tényleg megtette volna? Mérföldekre voltak mindentől. Ki mozdítaná a füle botját is, ha nyoma veszne? Vonakodva fordult a csapáshoz, és kaptatott fel a fák közé.

Amint látótávolságon kívül került, megtorpant. Kivárt egy ideig, mielőtt visszalopakodott a tanyaház felé, melyre néma csend borult. Akármi is zajlott le a gazda és Annetie között, most nem látta nyomát semmilyen tevékenységnek. Széles ívben megkerülte a házat, hogy az istálló felé settenkedjen.

Az éles dörrenésre majd’ kiugrott a bőréből. A golyó a feje mellett süvített el, mielőtt az istálló kapujába fúródott. Megpördült, és meglátta az öreg gazdát. A tornácon állva épp újratöltötte a puskát.

Rémülten kereste a kiutat. Rohanni kezdett a folyó felé. Elérte a kis mólót és a csónakot. Szemvillanás alatt eloldozta. Istennek hála, az evezőt a csónakban találta, ám alig mászott be, mielőtt újabb lövés dörrent, és közeli csobbanás tudatta, hogy az öregember alig kétlábnyira hibázta el. Megragadta a lapátot, ellökte magát, és eszelős igyekezettel evezni kezdett lefelé. Nem állt le, de még vissza se nézett, csak már negyed mérföld távolból. Ezután az árra bízta a hajót, majd amikor megfordult, kievezett a partra, és lepihent.

Pihenés közben felötlött benne, hogy még most sem tudja, Annetie kije volt az öregembernek: a felesége, a lánya, netán egészen más viszonyban voltak? Egy dolog tűnt csak biztosnak. A gazda megkaparintotta a lovát, ami messze többet ért ennél a csónaknál.

Bosszantotta a tudat.

*

Van Dyck egy ideig hagyta békében enni Tomot, mielőtt megkérdezte, hogy látta-e a Bostonban horgonyzó angol flottát. Tom habozott néhány pillanatig, mielőtt nehézkesen bólintott.

– S egész pontosan mit csinált a flotta? – firtatta van Dyck. A fiatal férfi újra habozni látszott, mielőtt megvonta a vállát.

– Amikor eljöttem, javában Bostonban horgonyzott. – Elvett egy kukoricalepényt, és elgondolkodva rágcsálta, miközben a földre meredt, van Dycknek mégis olyan érzése támadt, hogy többet tud annál, mint amennyit elárul. Az indiánokat az érdekelte, jó ember-e.

– Nem tudom – felelte algonkin nyelven. – Tartsátok rajta a szemeteket.

Az indiánok arra kérték, hogy a nyár végén térjen vissza, és vadásszon velük. Van Dyck korábban is megtette már ezt. Élvezte az ilyen nagy vadászatokat, bár az indiánok nem ismertek kegyelmet. Miután kiszúrták a szarvast, a csapat legyezőszerűen szétterült – minél többen, annál jobb –, majd a fák között a víz felé terelték a prédát. Miután a víz lelassította a szarvast, könnyedén végeztek vele. Amíg akadt vad az erdőben, az algonkinok nem éheztek. Van Dyck megígérte, hogy a nyárutón visszatér. Ezután egy ideig még tovább társalogtak és nevetgéltek.

A fiatal angolt láthatóan kíváncsivá tette az indiánokkal ápolt barátsága. Egy idő után rá is kérdezett, mennyire általános, hogy a hollandok ilyen nyájasak az őslakókkal.

– Ti angolok nem foglalkoztok azzal, hogy megismerjétek az indián szokásokat? – kérdezett vissza a holland.

A fiatal férfi megrázta a fejét.

– A bostoniakat csak az érdekli, hogy megszabaduljanak tőlük. Nem is nehéz. Csak egyvalami kell hozzá.

– Mi?

– Kagylópénz. – A fiatal férfi szárazon elmosolyodott. – A bostoniak aszerint róják ki a sarcot az indiánokra, hogy hány férfi, asszony és gyermek van a törzsben, de az indiánok ezt rendszerint nem győzik kagylópénzzel, így aztán földdel fizetnek helyette. Az indián népesség minden évben tovább zsugorodik.

– S ha idővel tudnak majd fizetni?

– Akkor az angolok pénzbírságot szabnak ki rájuk a bűneikért.

– Miféle bűnökért?

– Attól függ – vonta meg a vállát Tom. – Massachusettsben bármikor bármit bűnnek nyilváníthatnak. Az indiánok egy napon mind el fognak tűnni.

– Értem. – Van Dyck utálkozva nézett a fiatal angolra. Legszívesebben megütötte volna, amíg belé nem villant: a hollandok talán különbek? Új Hollandiában minden évben csökken az algonkinok száma. Manhattanben jószerivel nem maradt már vadászterületük. Bronck és Jonker birtokairól elűzték az indiánokat, miután megváltották tőlük a földterületet. Ugyanígy a Hosszú-szigeten. Nem lehet kérdés, hogy idővel a folyó felső szakaszán is hátrébb szorulnak, ahol a hollandok egyelőre még csak néhány kis telepet hoztak létre. S akkor még nem beszélt az európai nyavalyák okozta pusztításról – a kanyaróról, himlőről és hasonlókról. Nem, gondolta szomorúan. Mindegy, honnét érkezik a fehér ember, előbb vagy utóbb elpusztítja az indiánokat.

Ám bármennyire is nyomasztották ezek a súlyos gondolatok, van Dyck vágyat érzett rá, hogy helyre tegye az önhitt angolt. Amikor Tom megjegyezte, hogy a kagylópénz talán jó az indiánoknak, de Bostonban manapság már angol fontban számolnak, elérkezettnek látta az alkalmat.

– Ez a gond veletek, angolokkal – jegyezte meg –, hogy csak beszéltek a fontról, de nincs semmi a kezetekben. Az indiánoknak legalább ott a kagylópénz. Amennyire én látom – tette hozzá fagyos hangon –, e tekintetben még ők is előttetek járnak. – Elhallgatott, hogy kivárja, amíg a fickó megemészti a szavait.

Színtiszta igazat mondott. Odaát Angliában meg lehetett találni a hagyományos pennyket, egy- és kétshillingeseket, de a nagyobb értékű pénzérmékből ott is hiányt szenvedtek. A gyarmatokon ez egyenesen primitív állapotokat teremtett – Virginiában például a dohány számított fizetőeszköznek, és gyakran kötöttek barterüzleteket. Új Angliában, noha a kereskedők font sterlingben vezették a könyveiket, és egymás közt hitellevelek útján rendezték az adósságaikat, gyakorlatilag nem akadt semmilyen angol ezüst vagy arany.

Ám bármennyire is zavarba próbálta hozni az ifjú angolt, a terve csődöt mondott. Tom elnevette magát.

– Kár lenne tagadni – ismerte el. – Meg is mondom, én milyen pénzben bízom. – Azzal fekete kabátja belsejéből elővarázsolt a kis lapos dobozt, amit halkan megkocogtatott, mielőtt átnyújtotta van Dycknek. A fenyődobozka jól illett a holland tenyerébe, ahogy hátrahajtotta fedelét. Odabent, kipárnázott szövetágyon egyetlen érme feküdt, megcsillanva a gyorsan enyésző fényben.

Az ezüsttallér volt, amit a fivérétől csent el.

Daalder, a hollandok így hívták; a szó leginkább a német „thalerre” hasonlított. A kereskedők immár csaknem másfél évszázada használták. Az Újvilágban megtalálható tallérok nagy részét a hollandok verték. Ezekből háromfélét ismertek. Egyrészt a ducatoont, ismertebb nevén dukátot, melyre egy lovast nyomtak – ezért hat angol shillinget adtak. Azután jött a rijksdaaler, amit az angolok birodalmi tallérnak hívtak – ez öt shillinget ért, vagy nyolc spanyol reált, ha délebbre hajózott az ember. A leggyakoribbnak az oroszlános tallér számított.

Ez valójában kicsivel kevesebbet ért a többinél, viszont sokkal tetszetősebb volt. Nagyobb is. Az egyik oldalán lovag állt, a pajzsán ágaskodó oroszlánnal, míg a másik oldalt ugyanez az oroszlán töltötte ki teljes egészében. Némelyik érmének akadt egy kis hibája – nem mindig sikerült jól kiverni –, de ez nem számított. A szép holland oroszlános tallért használták Új Angliától egészen a spanyol karibi térségig.

– Holland pénz – vigyorodott el Tom, ahogy van Dyck kivette, és alaposan tanulmányozta az érmét.

Az oroszlános tallérok hamar megkoptak, ám ezen egy karcolást se látott. Nemrég került ki a verdéből, töretlen fénnyel ragyogott. Miközben nézte, a hollandnak hirtelen ötlete támadt.

Felkelt, és elsétált oda, ahol két, nagyjából Sápadt Tollal egykorú indián lány ült. Megmutatta nekik az érmét, engedte, hogy kézbe vegyék. Ahogy az ujjaik közt forgatták a fényes korongot, megvizsgálták az ábráit, és látták a felszínén megtörő napfényt, egészen kivirultak. Miért van az, tűnődött el van Dyck, hogy az ezüst mindenkit lenyűgöz, férfi és nőt egyaránt?

– Gyönyörű – lelkendeztek a lányok, így miután visszatért a Bostonból jött ifjúhoz, van Dyck ajánlatot tett.

– Megveszem.

– Egy dukátodba kerül – kapott az ajánlaton Tom –, meg egy hódprémedbe.

– Micsoda? Ez kész rablás.

– Megkapod a dobozt is – tette hozzá vidáman Tom.

– Dörzsölt egy gazfickó vagy – ingatta a fejét a holland –, de elfogadom. – Nem is bajlódott az alkudozással. Végre megoldotta a gondját. Már-már jobban is érezte magát attól, hogy fel kellett áldoznia a prémet. Így tud mit adni a lányának.

Aznap éjjel, hogy ne lophasson el semmit, Tom a csónakban aludt. Ahogy a prémeken feküdt, míg a kis fadobozka az ezüsttallérral biztonságban lapult az övére kötött tarsolyban, van Dyck hallgatta a fák közt neszező szellőt, és elképzelte, ahogyan a kislány ígérete valóra válik – szinte hallotta is a hangját. Önfeledten elmosolyodott.

*

Reggel hátrahagyta a fiatal angolt. Még sötétedés előtt Sápadt Toll falujánál lehet, lányával töltheti az egész másnapot, azután harmadnap továbbindulhat Manhattan felé.

Az idő meleg maradt. Nyitott inget viselt, és lecserélte derekán a máskor viselt bőrövet, hogy felkösse helyére a kagylópénz övet, amit a lányától kapott. A kis tarsoly ezen függött, benne az ezüsttallérral.

A folyón alig jártak. Néha látott egy-egy indián kenut a sekélyesben, ám ahogy lefelé siklott az árral, kisajátította magának az egész széles utat. A magasra nyúló nyugati part megvédte a folyót a széltől, a víz alig fodrozódott. Szinte éteri csendben siklottak. Idővel elhagyták a folyókanyart, ahol a nyugati oldalon magas csúcs nőtt a víz fölé, mintha csak őrt állna. Van Dyck saját neveket talált ki az ilyen tájékozódási pontoknak – ezt itt Nyugati-foknak hívta. Valamivel később a folyó újabb kanyart vett a kis hegynél, melyet ellaposodó púpja láttán a Medve-hegy névre keresztelt. Innét a folyó kiszélesedett, parttól partig két-három mérföld is meglehetett, ami dél felé haladva egészen tizenöt mérföldig öblösödött, mielőtt hosszú csatornává szűkülve elhaladt Manhattan mellett, és bevezetett pompás kikötőjébe.

Telt az idő. Még most is mérföldek választották el őket a csatornától, amikor az egyik evezős biccentett felé, van Dyck pedig, amint visszanézett a folyón, mintegy öt mérföldre mögöttük egy másik dereglyét vett észre. Ahogy figyelte, ráeszmélt, hogy egyre fürgébben közeledik.

– De nagy a sietség – jegyezte meg kedélyesen, de nem mutatott különösebb érdeklődést.

Félórával később, már a csatorna bejárata felé, újra visszapillantott, és döbbenten látta, milyen közel került hozzájuk a bárka. Messze nagyobbra nőtt az övénél, árboc magasodott a közepén, de miután a szél délről fújt, az emberek nekiveselkedtek az evezőknek, hogy máris megfelezzék az őket elválasztó távolságot. Nem látta, hányan vannak, de egy dologban biztos lehetett.

– Úgy eveznek, mint a háborodottak.

Beértek a keskeny csatornába, ahol van Dyck pihenőt adott az evezősöknek. A vízi út nyugati oldalán futottak be. Felettük a szirtek szürke sziklakerítése verte vissza a délutáni nap fényét. A víz itt már láthatóan felborzolódott. Vetett egy pillantást hátrafelé, de a folyókanyar elrejtette előle a másik hajót, ami vélhetően a csatornába is követte őket.

Azután hirtelen megjelent. Olyan sebesen közeledett, hogy már minden részletet ki tudott venni: az egymást lapoló palánkokat, a középütt lefedett fedélzetet és az onnét kiemelkedő árbocot. Nyolc evezős hajtotta négy pár lapáttal. Magasan ült a vízen, vagyis nem rakodták meg. Mi lehet ilyen sietős egy üres bárkának? A tatban magányos alak állt, bár még nem látta, miféle.

A hajó lassan befogta őket. Alig néhány hosszal maradt le mögöttük, azután már csak eggyel, végül melléjük ért. Kíváncsian nézett a tatban álló férfiúra.

Azon kapta magát, hogy egy nagyon is ismerős arcot lát. Az ösztöne máris azt súgta, hogy ebből a találkozásból semmi jó nem sülhet ki. A férfi rezzenéstelen arccal nézett vissza rá.

Stuyvesant.

Sietve félrekapta a tekintetét, de már elkésett.

– Dirk van Dyck – harsant az érces hang a víz felett.

– Szép napot, kormányzó – kiáltott vissza. Mi mást mondhatna?

– Siessen, ember! Miért nem halad gyorsabban? – Stuyvesant mostanra egyvonalba került vele, és anélkül hogy kivárta volna a válaszát, az evezőseihez fordult. – Evezzenek! – rivallt rájuk. – Fürgébben. – Az evezősök, mihelyt felismerték a félelmetes alakot, nyomban engedelmeskedtek, mire a csónak nekiiramodott a csatornának. – Ez az – kiáltott fel a férfi. – Csak így tovább. Maradjanak mellettem. Innét együtt megyünk tovább, Dirk van Dyck.

– De hát miért? – kiáltott vissza van Dyck. A kormányzó kicsit már előrébb is került, de embereinek sikerült felvenniük a tempót, így a két férfi tovább kiáltozhatott egymásnak a folyó felett.

– Hát nem tudja? Az angolok Manhattan kikötőjében vannak. Az egész flotta.

Úgy, hát mégis eljöttek. Eddig nem hallott róla, bár ez aligha meglepő. Új Amszterdam lakói felküldhettek egy gyors lovast Fort Orangie-ba, értesíteni a kormányzót, aki most az ár hátán sietett vissza városába. A hír nemsokára az indiánok között is elterjed, ám ehhez több időre van szükség.

Az angolok tehát nyilvánvalóan hazudtak. A Bostonból érkezett fiatal fickóra gondolt. Tom tudta, hogy eljönnek? Alighanem. Ezért vonakodott felelni, amikor az angol flottáról faggatta.

– Most mit csinálunk? – kiáltott át Stuyvesantnak.

– Harcolunk, van Dyck. Harcolunk. Szükség lesz minden emberre.

A kormányzó arcát mintha gránitból faragták volna. Ahogy falábára támaszkodva kihúzta magát, nem is lehetett volna félelmetesebb jelenség. Csodálattal kellett adóznia előtte, ám ha a teljes angol flotta idehajózott Bostonból, akkor elsöprő erővel számolhattak. A hajók nyilván nem hagyták otthon az ágyúikat. Bármily erőfeszítéseket tett is Stuyvesant, van Dick nem tudta elképzelni, hogyan tarthatnának ki Új Amszterdam védelmi vonalai. Ha Stuyvesant csakugyan harcolni akar, véres és céltalan összecsapásra készülhetnek.

Mintha csak összhangban lenne borús gondolataival, egy felhő keresztezte a nap útját, hogy a fölé tornyosuló sziklaormok mogorva és fenyegető szürkére váltsanak.

Akármit mondott is Stuyvesant, hirtelen egy másik gondolat ötlött fel van Dyckben. Ha én látom ezt a veszélyt, döbbent rá, az összes többi kereskedő is látja. Vajon Új Amszterdam népe támogatni fogja kormányzóját az angolok elleni harcban? Ha az angolok komolyabb erőket vonultatnak fel, nem feltétlenül. A családja veszélyben forog? Aligha. Az angolok szétlőnék a várost csak azért, hogy halálos ellenségeikké tegyék a holland kereskedőket? Inkább örülnek egy gazdag kikötőnek, mint egy dühödt romhalmaznak, ezért minden okuk megvan, hogy előnyös feltételeket kínáljanak a megadásért cserébe. Amennyire ő látja, a politika és a vallás teszi veszélyessé az embereket. A kereskedelemtől csak bölcsebbek lesznek. Akármit is higgyen Stuyvesant, meg fognak egyezni.

Akar visszatérni Manhattanbe Stuyvesant oldalán, mint egy bosszúálló angyal?

Elnézte maga előtt a folyót. Ilyen tempóban egy óra alatt elérték Manhattan felső csücskét. Vetett egy pillantást evezőseire. Képesek tartani az ütemet? Nem, de talán jobb is így. Ha diszkréten elmarad, leválik Tuskólábról, mielőtt elérné Új Amszterdamot.

Kivárt. A kormányzó hajója máris egy teljes hosszal előrébb járt.

– Ne maradjanak le – kiáltott Stuyvesant. Teljesen visszafordult, hogy a haladásukat figyelje.

– Ön mellett állok, tábornok – kiáltott neki vissza van Dyck. A válasz hallatán evezősei belehúztak, hogy egy ideig együtt haladjanak a nagyobb hajóval. Így is jó. Csak fárasszák ki magukat. Ezzel egy időre a kormányzót is leszereli.

Kis hullám csapott a csónak orra alá, amitől felemelkedtek, majd alábuktak, mire hirtelen előregörnyedt. Ahogy felegyenesedett, az övén függő tarsoly könnyedén megkocogtatta a combját. Lenézett, a dobozkában lapuló ezüsttallérra gondolt, és rémülten ráeszmélt: mindjárt elérik Sápadt Toll faluját. Stuyvesant és a vele való váratlan találkozás teljesen kiverte fejéből a kislányt. A tarsoly juttatta eszébe.

Sápadt Toll. Mihez kezdjen most?

Stuyvesant továbbra is átható tekintettel figyelte. Így nem húzódhat le a falunál. Amennyire ismeri, a kormányzó képes lenne utána jönni és a fülénél fogva magával rángatni. Nagyon is kitelik tőle az ilyesmi.

Percek múltak el. A két csónak, melyet eggyé forrasztott Stuyvesant akaratának láthatatlan ereje, nagy sebességgel siklott lefelé a folyón. Már a falu vonalában jártak, mely a keleti parton feküdt. Van Dyck látta a sekélyesben halászó indiánokat, míg mások – vélhetően az asszonyok – a partoldal magasából nézték őket. Sápadt Toll is köztük lehet? Nem tudni biztosan, de ha most is őt figyeli? Ha látja, ahogy elszáguld, és egy pillanatra sem áll meg, pedig megígérte? Ha azt gondolja, hogy az apja hátat fordít neki?

Elnézett a folyó túlsó partja felé, azután félrekapta a tekintetét. Ha ott várja a kislánya, nem akarja, hogy lássa az arcát. Micsoda ostobaság. Ilyen távolról még az ő éles szemével sem ismerheti fel. Leszegte fejét, és a lábánál heverő prémekre meredt, ahogy eltöltötte a szégyen. A túlsó parton a kis indián falu kezdett elmaradozni. Visszatekintett. Még látta az asszonyok sorát, de már csak elmosódottan, alaktalanul.

Újabb száz métert tettek meg. Majd újabbat.

– Forduljatok vissza – adta ki a parancsot. Az evezősök elképedten nézték.

– De, Főnök… – tiltakozott egyikük.

– Vissza! – A keleti partra mutatott. Elvégre ő a Főnök. Az evezősök, ha kelletlenül is, de engedelmeskedtek.

Amint kezdtek elfordulni, Stuyvesant rajtakapta.

– Mi az ördögöt művel? – rivallt rá a víz felett.

Van Dyck habozott. Válaszoljon? Sebesen jártak a gondolatai.

– Követni fogom – kiáltotta, reményei szerint olyan meggyőződéssel, ami jelezte, hogy leghőbb vágya a kormányzó oldalán harcolni. – Nem sokára jövök.

– Tartsa az irányt – kiáltott vissza Stuyvesant. Egy pillanattal később parancsoló hangja újra felharsant a víz felett. – Most ne az indián fattyával törődjön, van Dyck. Gondoljon a hazájára.

Tud Sápadt Tollról? Magában elátkozta a kormányzót. Hiba volt Új Amszterdamba vinni a lányt. Nem kellett volna ezt tennie.

– Kövessen, van Dyck – hallotta újra Stuyvesant hangját. – Hagyja azt a korcsot, és kövessen, különben a felesége is hallani fog erről, esküszöm.

Van Dyck tovább szitkozódott. A kormányzó és a felesége kitárgyalják a háta mögött? Ugyan miféle kapcsolatban állnak? Akármilyenben is, valós a fenyegetés, hogy Stuyvesant kitálal Margarethának. Egy dolog, ha hagyja kételyek közt vergődni az asszonyt, és megint más, hogy ellenszegül a kormányzónak, elmulasztja megvédeni a családját, s mindezt miért? Egy korcs fattyúért, ahogyan Stuyvesant fogalmazott? Ez már komoly vád. Margaretha sem hagyná annyiban. Isten tudja csak, milyen következményekkel járna az üzletre és a családjára nézve. Átkozott Tuskóláb. Pokolba vele. Biccentett embereinek.

– Kövessétek – adta ki lemondóan a parancsot.

A csónak orra átfordult, hogy újra a folyásirányba mutasson.

Van Dyck meredten nézett maga elé. Mennyi hiábavaló erőfeszítés! Hát tényleg arra ítéltetik, hogy a pokolba is kövesse Tuskólábat? Amikor mindig ez ellen küzdött?

Vonakodása nyomán a két hajó ismét eltávolodott egymástól. Az előttük várakozó angol flottára gondolt, a konokul eltökélt kormányzóra, asszonyának sebzett és dühtől eltorzult arcára. Azután az ártatlan, védtelen kislányra, aki várta. A cölöpkerítésként magasodó szürke sziklák mintha néma gyászsorfalat álltak volna a lábuknál elsuhanó csónak felett. Még egyszer visszanézett. A falu már eltűnt, fák rejtették a szeme elől. A lányát akarta látni, ehelyett tovaszáguldott a folyó túlsó oldalán.

– Visszafordulunk.

– Főnök?

– Visszamegyünk. Forduljatok meg. – Az evezősök értetlenül néztek össze. – Harcolni akartok az angolokkal? – rivallt rájuk. A férfiak újra egymásra sandítottak, azután engedelmeskedtek. A csónak orra a keleti part felé fordult.

Stuyvesant még most is figyelte. Mindent látott és értett. Hangja sebzetten csapott fel a folyó felett.

– Áruló! – A szó viharként mennydörgött van Dyck feje felett, de olyan ádázul, hogy amennyire tudhatta, még a folyó északi eredésénél is hallották. – Áruló!

Meredten nézte a kormányzó hajóját, de nem változtatott irányt. Végérvényesen szétváltak, ezt mindketten tudták. Ahogy a folyó hömpölygő árja tovább repítette délnek a kormányzó hajóját, ő kiélvezte kérészéletű szabadságát, és visszafordult, hogy odaadja kislányának a fénylő ezüsttallért.

New York

A nevem Quash, ami annyit tesz, hogy vasárnap születtem. Azt mondják, Afrikában, ahonnét a népem származik, a gyerekeket gyakran nevezik el a nap után, amelyen születnek. Azt is hallottam, hogy Afrikában a nevem Kwasi lenne. Ha pedig pénteken születek, akkor Kofi, ami angolul Cuffe. A hétfői gyermek Kojo, angolul Cudjo, s így tovább, csupa hasonló név.

Úgy számítom, hogy a Mi Urunk 1650-ik esztendeje táján születhettem. Apámat és anyámat eladták rabszolgának, hogy Barbadoson dolgozzanak. Ötéves koromban anyámat és engem elvettek az apámtól, hogy újra eladjanak. A piacon anyámtól is elválasztottak. Attól a perctől semmit sem tudok róla. Engem egy holland hajóskapitány vásárolt meg, ami nagy szerencse, mert a holland kapitány elhozott Új Amszterdamba, ahogyan akkoriban hívták. Ha máshová kerülök, már aligha élnék. Új Amszterdamban a holland kapitány eladott, így Meinherr Dirk van Dyck tulajdonába kerültem. Hat év körüli lehettem. Apámra egyáltalán nem emlékszem, anyámra is csak homályosan. Nyilván mindketten rég meghaltak.

Egész kis koromtól arról álmodoztam, hogy egy napon szabad leszek.

Az ötlet akkor vert gyökeret bennem, amikor nyolc- vagy kilencévesen találkoztam egy öreg feketével. Akkortájt Új Hollandia területén talán ha hatszáz rabszolga élhetett, azok fele is a városban. Némelyeket családok birtokoltak, másokat a Holland Nyugat-indiai Társaság. Aztán egy nap a piacon megláttam az öreg feketét. Egy kocsiban ücsörgött, nagy szalmakalapban, és szélesen mosolygott, mint aki nagyon elégedett önmagával. Odaléptem hozzá, és koromhoz képest váratlan nyíltsággal megszólítottam:

– Boldognak tűnsz, öregember. Ki a gazdád?

Mire azt felelte:

– Nincs gazdám. Szabad vagyok. – Aztán elmagyarázta, hogy is megy ez.

A dolog úgy állt, hogy a Holland Nyugat-indiai Társaság évekkel korábban felvásárolt egy nagyobb szállítmány rabszolgát, akikkel olyan munkákat végeztetett, mint az erőd építése, az utcák kövezése és hasonlók. Ezután földet adott némelyiknek, akik a leghosszabban és a legjobban dolgoztak, meg az ő Urukat imádták, hogy bizonyos további szolgálatok fejében szabadon élhessenek. Az ilyet nevezték szabadosnak. Megkérdeztem, sokan vannak-e.

– Nem – felelte –, csak kevesen. – Némelyek a falon túl éltek, mások feljebb, a sziget keleti oldalán, megint mások az Északi-folyó túlsó partján, a Pavoniának nevezett területen. Nem sok reményt láttam rá, hogy megélem ezt, de akkor is vonzónak tűnt a szabadság.

Azért abban legalább szerencsém volt, hogy jó helyre kerültem. Meinherr van Dyck, ez az életerős férfiú, szeretett kereskedni és fel-alá járni a folyón. Az asszonya, egy nagytermetű és szépséges hölgy, élt-halt a Holland Református Egyházért, a lelkészekért, meg Stuyvesant kormányzóért. Rossz véleménnyel volt viszont az indiánokról, ezért sosem örült, amikor a férje közöttük járt.

Amikor először léptem abba a házba, egy szakács és egy Anna nevű cseléd dolgozott ott. Utóbbinak a család fizette a hajóutat, hogy átkelhessen az óceánon, cserébe hét éven át dolgozott, minek elteltével kapott némi pénzt, és szabadon távozhatott. Én voltam az egyetlen rabszolga.

Meinherr van Dyck és a felesége sokat törődött a családjával. Ha veszekedtek is, mi csak ritkán hallottuk, pedig mindennél nagyobb örömet okozott nekik, ha családi körben lehettek. Minthogy a házban dolgoztam, sok időt töltöttem a gyerekeikkel, emiatt majdnem úgy beszéltem hollandul, mint ők.

A fiúk, Jan egykorú lehetett velem. Jóvágású fiú tömött barna hajjal. Az apjára hasonlított, csak testesebb volt, amit, gondolom, az anyjától örökölt. Kisebb korunkban sokat játszottunk együtt, mindig nagy barátságban. Ami a kishúgát, Clarát illeti, az aranyhajacskájával és eleven kék szemével nem akadt nála szebb gyermek. Kiskorában a vállamon lovagolt, de még tíz-tizenegy évesen is, közben meg kacarászott, csak hogy bosszantson, mint mondta. Szerettem azt a gyermeket.

Mindig is gyorsan vitt a lábam. Néha Meinherr van Dyck futóversenyt rendezett nekem, Jannak és a kis Clarának, de ilyenkor Jant messze előre állította, Clarát meg egészen a célvonalhoz. Jant általában lehagytam, de amikor a kis Clarához értem, visszafogtam magam, hogy győzhessen, aminek mindig annyira örült.

Némelyik holland gazda kegyetlenkedett a rabszolgáival, de Meinherr van Dyck és az asszonyom mindig kegyesen bánt velem azokban az években. Fiatal fiúként csak könnyebb munkákat kaptam, de ahogy idősödtem, Meinherr van Dyck egyre több feladatot bízott rám. Mindig hoztam-vittem valamit, de csak egyetlenegyszer kaptam ki, amikor Jannal betörtünk egy ablakot. Akkor mindkettőnket kiosztottak a derékszíjjal, méghozzá egyformán.

*

Amikor tizennégy év körül jártam, Meinherr van Dyck nagyon fontos ember lett a kereskedésben, ezért mindenki kezdte Főnöknek hívni, engem is beleértve. Mostantól így is fogok róla mesélni. Ekkoriban jutott a gazdasszonyom eszébe, hogy milyen jól festenék libériában, mint egy igazi szolga. A Főnök nevetett, de ráhagyta a dolgot, én meg nagyon is jól festettem abban a kék színű libériában. Nagyon büszkén viseltem. A gazdasszonyom megtanított, hogyan nyissam ki az ajtót a vendégek előtt és szolgáljak fel az asztalnál, amit nagy örömmel tettem. Azt mondta:

– Nagyon szép a mosolyod, Quash. – Így aztán folyton mosolyogtam, amitől csak még jobban kedvelt, és a Főnök nemkülönben. Egy napon az öreg Cornelius tiszteletes jött vendégségbe. Nagy befolyással bíró férfiú volt, magas és a kora ellenére szálfaegyenes. Mindenhová feketében ment, de még ő is megjegyezte a Főnök feleségének, milyen jól festek. Attól fogva nem tudtam rosszat csinálni. Talán a jó bánásmód miatt, de igen nagy véleménnyel voltam magamról. Annyira, hogy egy ideig már nem is rabszolgának, de egyenesen cselédnek láttam magam. Gyakran merengtem azon, mit tehetnék, hogy a család még nagyobb becsben tartson.

Úgy egy hónappal azután, hogy nálunk vendégeskedett, miközben az asszonyom egy megbízását teljesítettem, megláttam az utcán az öreg lelkészt a fekete ruhájában és a hegyes, széles karimájú kalapjában. Alig néhány nappal korábban gyökeret vert bennem a gondolat, hogyan tehetném magam még becsesebbé a Főnök és a családja szemében. Eszembe jutott, amit az öreg fekete mondott arról, hogy a szabadosok keresztények lehetnek a Holland Egyházban, így amikor megláttam az öreg lelkészt, odaléptem hozzá, és nagyon tisztelettudóan megszólítottam:

– Jó reggelt, uram. – Erre nagy, szúrós szemekkel nézett rám, amiért megzavartam a gondolkodásban, de utána már megismert.

– Te vagy van Dyckék rabszolgája.

– Igen, uram – bólintottam. – Csak azon merengtem – tettem hozzá –, kérdezhetnék-e őméltóságától valamit.

– Igazán? No, és mi lenne az?

– Arra gondoltam, talán beléphetnék az egyházba.

Egy pillanatig úgy meredt rám, mintha ménkő csapott volna belé.

– A gyülekezetem tagja akarsz lenni?

– Igen, uram – bólintottam.

Akkor egy ideig nem szólt, csak állt, és bámult rám azokkal a hideg, szúrós szemeivel. Amikor végül megszólalt, alig lehetett hallani a hangját.

– Különbbé akarsz válni? – kérdezte.

– Igen, uram – feleltem reménykedve, és elővettem a legszebb mosolyomat.

– Ahogy gondoltam – mormolta, inkább csak magában, mint nekem. Azután kurtán biccentett. – Akik belépnek a gyülekezetembe, Isten iránti szeretetből tegyék, ne holmi jutalom reményében.

Minthogy a van Dyck famíliával éltem, s láttam, miként nevelik a gyermekeiket, úgy gondoltam, tudok egy s mást a keresztény vallásról. Talán emiatt feledtem el, hogy közönséges rabszolga vagyok, és merészkedtem vitába szállni egy lelkésszel.

– De hát mindenki el akarja kerülni a kénköves poklot – kockáztattam meg.

– Nem. – Látszott, hogy nem szívesen társalog velem, de lelkészként kötelességének érezte, hogy kioktasson, még ha csak egyszerű rabszolga vagyok is. – Előre eldöntetett, ki kerül a pokolra, és ki üdvözül. Az igaz hívek az Ő üdvéért szolgálják Istent, nem a maguk hasznára. – Rám bökött csontos ujjával. – Alázat, fiatalember, ez nyitja meg az egyház kapuját. Megértetted?

– Igen, uram – feleltem.

– Nem te vagy ám az első rabszolga, aki azt képzeli, hogy az egyházunk megnyitja neki az utat a szabadság felé, de ez szóba sem kerülhet. Mi azért vetjük alá magunkat Istennek, mert Ő jó, nem pedig hogy különb emberekké váljunk. – Itt úgy felemelte a hangját, hogy egy arra járó férfi felénk fordult. – Istenből nem lehet gúnyt űzni, fiatalember – kiáltott fel, s még egyszer rám villantotta a tekintetét, mielőtt otthagyott.

Néhány nappal később a Főnök ezzel fordult hozzám:

– Hallom, beszélgetést folytattál Cornelius lelkésszel. – S vetett rám egy fura pillantást.

– Igen, Főnök. – Attól fogva ügyeltem rá, hogy ne hozzam többé szóba a vallást.

*

Nemsokára fontosabb dolgokkal kellett törődnöm, mint a lelkem üdvössége. Azon a nyáron, míg a Főnök fent járt-kelt a folyón, megjöttek az angolok.

A konyhában dolgoztam, amikor Jan futva érkezett a hírrel.

– Gyere gyorsan, Quash – kiáltotta. – Gyere le a vízhez! Lásd a saját szemeddel!

Elmerengtem, mit szólna hozzá az asszonyom, de egy pillanattal később ő is megjelent a kis Clarával. Emlékszem, Clara kis kerek arca egész kipirult az izgatottságtól. Így hát mindnyájan lementünk a vízpartra, az erőd alá. A tiszta időben be lehetett látni az egész kikötőt, s ott, a távolban, a két angol vitorlást. A kikötő bejáratánál álltak, hogy senki se ki, se be. Néha-néha fehér füstpamacs látszódott, azután hosszú pillanatok teltek el, mielőtt arról a hét mérföldről meghallottuk az ágyúk hangját, mint az égzengést. Erre a vízparton álló népek mind felkiáltottak. Híre ment, hogy a brooklyni angol telepesek fegyvert ragadtak, és idegyűltek, de biztosat senki se tudott. Az erőd falain álló férfiak egy ágyút irányítottak a kikötő felé, de a kormányzót sehol sem lehetett látni, és más sem vette át a parancsnokságot, ami igen bosszantotta az asszonyomat. Azt hiszem, ő szívesen átvette volna a parancsnokságot.

Máris küldöncöt menesztettek fel a folyón, hogy riassza a kormányzót, de kellett egy-két nap, amíg ideért. Ez idő alatt az angol hajók maradtak, ahol voltak, és nem jöttek közelebb.

Azután egyik este megjött a kormányzó, hogy átvegye a parancsnokságot. Amint ezt meghallotta, a gazdasszonyom elment hozzá. Amikor hazatért, látszott, mennyire dühös, de nem mondta, miért. Másnap reggel megjött a Főnök is.

Amikor a Főnök belépett az ajtón, az asszonyom megkérdezte, hol maradt ilyen sokáig, mire ő azt felelte, hogy jött, amint tudott. A kormányzó nem ezt mondta, érkezett a válasz. Asszonyom hallotta, hogy megállt a folyón. Azzal sötét pillantást vetett rá. Megállt, miközben tudta, hogy az angolok a családját fenyegetik.

– Igaz – közölte a Főnök széles mosollyal –, de ennek inkább örülnöd kéne.

Asszonyom még sötétebb szemmel nézett rá, ahogy ezt mondta, de ő nem bánta.

– Gondold csak át – folytatta. – Amikor Stuyvesanttól meghallottam, hogy itt vannak az angolok, nem tudhattam, hogy állnak a dolgok. Az is lehetett volna, hogy már betörtek a városba, lefoglalták minden javunkat és elüldöztek minket az otthonunkból. Nem inkább arról kellett gondoskodnom, nehogy az angolok kezébe kerüljön a rakomány is, ami mellesleg példátlanul gazdag? Úgy gondoltam, talán ez mindenünk, ezért keresnem kellett neki egy biztonságos helyet. Annak az indián falunak a törzsfőjére bíztam, ahol Stuyvesant látott megállni. Sok éve ismerem ezt az indiánt, Greet. Egyike a keveseknek, akikben bízhatok. A rakománynak nála kell maradnia, amíg vége nem lesz ennek. Remélem, ebben egyetértünk.

Erre a gazdasszonyom már nem tudott mit mondani, hiszen megint csak kiderült, mennyire jó ember a Főnök, amiért mindenek elé helyezi a családját.

Aznap egész Új Amszterdamon úrrá lett a káosz. Csónakok hozták-vitték az üzeneteket az angol parancsnoktól, Nicolls ezredestől Stuyvesant kormányzónak, majd vissza, de senki sem tudta, mi áll ezekben, minthogy a kormányzó nem árult el semmit. Az angol hajók mindenesetre maradtak a kikötő torkolatánál.

Másnap, amikor a Főnökkel és Jannal lementünk a vízpartra, egész tömeget találtunk ott. Mindenki balra, Brooklyn felé mutogatott. Aztán már mi is láttuk a csillogást a fegyvereken, ahogyan az angol katonák a kompnál gyülekeztek. Valaki a szoros felé mutatott, és azt mondta, hogy nyugatra, annál a földdarabnál, amit a hollandok Staten-szigetnek neveztek, még több angol katona szállt partra.

Eljött Meinherr Springsteen is.

– Százötven emberünk van az erődben – mondta a Főnöknek –, s talán ha kétszázötven harcképes férfi a városban. Ez még a rabszolgákkal együtt is legfeljebb ötszáz fő. Az angol ezredes kétszer ennyi képzett katonát tud kiállítani, ráadásul azt mondják, hogy a hosszú sziget angol telepesei is fegyvert ragadtak.

– Ott vannak az ágyúk – vetette fel a Főnök.

– Alig van lőpor és muníció. Ha az angol hadihajók közelebb jönnek, rommá lőnek minket. – Megragadta a Főnök karját. – Azt beszélik, hogy a város megadását követelik, de Stuyvesant hajthatatlan.

Miután Meinheer Springsteen elment, Jan megkérdezte a Főnököt, hogy az angolok megölnek-e minket.

– Kötve hiszem, fiam – felelte ő. – Elevenen sokkal többet érünk nekik. – Azután elnevette magát. – Persze sose lehet tudni. – Azzal elindult, hogy szót váltson a többi kereskedővel.

Miután hazamentünk, azt mondta a gazdasszonyomnak, hogy egyik kereskedő se akar háborúzni, mire ő megharagudott, és azt válaszolta, hogy mind gyávák.

A rákövetkező napon a connecticuti Winthrop kormányzó érkezett hajón. Láttam. Alacsony, sötét arcú férfi volt. Újabb üzenetet hozott Nicolls ezredestől. Ő és Stuyvesant kormányzó egy fogadóba ment tárgyalni. Mostanra az összes kereskedő, köztük a Főnök is a vízpartra sereglett, és tudni akarta, mi lesz. Amikor a Főnök visszatért, azt mesélte, hogy kereskedők szerint az angolok bármilyen feltételbe beleegyeznek, csak Stuyvesant kormányzó adja át nekik a várost, ezért Winthrop távozása után azt követelték Stuyvesant kormányzótól, hogy mutassa meg nekik az angolok ajánlatát. Ahelyett, hogy megmutatta volna, Stuyvesant kormányzó a szemük láttára széttépte a levelet, amiért nagyon megharagudtak, de összeszedegették és összeragasztották a darabokat. Ekkor kiderült, hogy az angolok készen állnak engedélyezni, hogy a hollandok megtartsák az összes szokásukat és a teljes vagyonukat, így minden ugyanúgy maradhatott, mint annakelőtte, csak Stuyvesant kormányzó adja át nekik a várost. Mindnyájan ezt akarták, kivéve persze Stuyvesant kormányzót.

A gazdasszonyom mindenben neki adott igazat.

– Nagyon jól teszi – kiáltotta. – Ő itt az egyetlen valódi férfi! – Azzal minden korcsnak és egyébnek elmondta a kereskedőket, de az illendőség miatt ezeket nem jegyzem le.

Épp ekkor valaki kiáltozni kezdett az utcán.

– Jönnek az angolok! – Erre mind kiszaladtunk, és a vízparton csakugyan azt láttuk, ahogy az angol hadihajók megindultak felénk a kikötőben. Szép lassan körülvették a várost, felénk irányították az ágyúikat, azután úgy maradtak, csak hogy tudjuk, mit tehetnének velünk, ha akarnának.

Másnap reggelre a kereskedők mind aláírták a petíciót, amiben felszólították a kormányzót a megadásra. Asszonyom megkérdezte a Főnököt, hogy ő is aláírta-e, mire azt felelte, hogy igen. Még Stuyvesant kormányzó tulajdon fia is aláírta, ami nagy csapás lehetett az atyja számára, de akkor sem adta be a derekát. Erre mind lementünk a vízpartra, és ott láttuk a kormányzót, egyedül a sáncon. Az egyik ágyú mellett állt, fehér haját csak úgy fújta a szél.

– Az ördögbe is – mordult fel a Főnök –, még a végén maga süti el azt az ágyút. – Ekkor két lelkészt láttunk, akik felmentek hozzá, és esengtek, hogy ne tegye, mert abba mindnyájan belepusztulunk. Isten szolgáinak végül sikerült meggyőzniük őt, hogy jöjjön le. Így került a város az angolok kezére.

*

Odaát, az óceán túlsó partján az angolok annyira megörültek a győzelemnek, hogy hadat üzentek a hollandoknak, hátha még több birtokot szerezhetnek tőlük, de a hollandok nemsokára visszavágtak, és elfoglalták néhány zsíros földjüket a trópusokon. A rákövetkező évben szörnyű ragály sújtotta Londont, azután az egész város leégett a nagy tűzben, majd még egy évre rá a hollandok a Temzén felhajóztak egészen Londonig, hogy elragadják és elvontassák a király legszebb hadihajóját, amit a meggyengült angoloknak tétlenül kellett végignézniük. Akkor kitört a béke. A hollandok visszavették a földeket a trópusokon, amiket az angolok raboltak el tőlük a rabszolgák és az ültetvények miatt, Manhattan azonban az angolok kezén maradt. Az asszonyom nem örült neki, de a Főnök nem bánta.

– Mi csak gyalogok vagyunk egy nagy sakkjátszmában, Greet – vonogatta a vállát.

Amikor Nicolls ezredes lett az új kormányzó, azt mondta a hollandoknak, hogy ha akarnak, szabadon távozhatnak, de ha mégis maradnak, sosem kényszerítik őket, hogy a hollandok ellen harcoljanak, bármi legyen is a viszály oka. A város nevét pedig New Yorkra változtatták, minthogy York hercegéé lett, a környező területét pedig Yorkshire-ré. A városnak polgármestere és tanácsa is lett, mint minden angol városnak, sőt ezt a tanácsot nagyobbrészt a holland kereskedők alkották, akik jobban érezték magukat, mint Stuyvesant kormányzó alatt, mert Nicolls ezredes mindenben kikérte a véleményüket. Szívélyes ember volt, mindig megemelte a kalapját, ha találkozott asszonyommal a városban. Lóversenyeket is szervezett, amit mindenki szeretett.

Stuyvesant kormányzó hazahajózott Hollandiába, és beszámolt róla, hogyan veszítette el a várost, azután a maga idejében szépen visszatért a bouweriéjére. Nicolls ezredes nagy tisztelettel bánt vele, sőt ők ketten a legjobb barátok lettek. Az angol kormányzó rengeteg időt töltött az öregember farmján, csak asszonyomnak nem sikerült megszeretnie az angolokat.

– Azt azért meg kell adni, hogy Nicolls finom úriember – tette hozzá.

A következő kormányzó hajazott Nicolls ezredesre. Postaszolgálatot indított Bostonba. Ő maga is szépen keresett. A gazdag kereskedők nem bánták, de a szegényebb hollandok, akik számukat tekintve többen voltak, idővel már nem örültek annyira az angol uralomnak, minthogy a városban elszállásolt angol katonák sok bajt okoztak és sokba kerültek.

*

Kisfiú koromban a Nyugat-indiai Társaság építési munkákra fogta a legtöbb rabszolgáját. A kereskedők rabszolgái inkább kertészkedtek, vagy ki-be rakodták a hajókat a parton, sőt akadtak, akik hajókon szolgáltak. Voltak rabszolganők is, akiket többnyire mosásra és a nehezebb házimunkákra tartottak, bár néhányuk főzött is. Az utcákon jártak-keltek a rabszolgaférfiak, s különösen este tájt meg-megálltak a kerítésnél, beszélgetni a rabszolganőkkel. Amint az várható, egy-egy ilyen társalgásból gyermek született, s bár a hitük ellen való volt, a gazdáik nem bánták ezt. Ennek oka elég nyilvánvaló.

A rabszolga-kereskedelem jól jövedelmezett. Egy Afrikából frissen érkezett rabszolga a beszerzési ára tízszeresét is megérte Manhattan kikötőjében, másutt meg ennél is többet. Így, még ha a rakomány nagy része oda is veszett útközben, egy kalmár jól megélt a rabszolgák kereskedelméből. Az öreg Stuyvesant kormányzó és új urunk, York hercege ezért remélte, hogy virágzó rabszolgapiaccá teheti Manhattant. Már Stuyvesant kormányzó idejében és utána is százszámra érkeztek a rabszolgák Új Amszterdamba, némelyik egyenest Afrikából. Sok rabszolga ezen a környéken is maradt, míg másokat eladott Virginiába és a többi ültetvényre. Ezért ha egy New York-i rabszolgának gyermeke született, a gazdája kivárta, amíg elért bizonyos kort, azután eladta – vagy olykor megtartotta, munkára fogta, és inkább az anyját adta el, nehogy elkényeztesse a túl sok figyelemmel.

A városban szép számmal akadtak fiatal lányok, akik mindinkább felkeltették az érdeklődésemet, s mire megjöttek az angolok, már nagyon buzgón vágytam rá, hogy ezen a téren is férfivá érjek. Emiatt nyitott szemmel jártam-keltem a városban, és szüntelenül a rabszolgalányt kerestem, aki megajándékozhatott ezzel a tapasztalattal. Vasárnaponként, amikor a Főnök a többi családdal együtt elvonult a templomba, a feketék előjöttek a házakból, hogy kicsit elengedjék magukat. Ilyenkor találkozhattam a város más részein élő rabszolgalányokkal, de azzal az egy-kettővel, akit megismertem, csak nagy nehézségek árán tölthettem hosszabb időt. Kétszer is megkergettek az utcán, amiért próbáltam belopózni az egyikhez, míg máshol ostort kaptam csak azért, mert szóba elegyedtünk. Egyszóval nehezen boldogultam.

A városban – kikötő lévén – akadtak olyanok, akik készséggel megadtak a férfinak mindent, amire vágyott, csak fizessen érte. Akadt is egy kis megtakarításom. A Főnök időről időre adott költőpénzt, ha elégedett volt velem. Ha egész napra elvitt magával, amit sokszor megtett, némi apró erejéig én is részesültem a haszonból, ezt a pénzt pedig eltettem egy biztos helyre. Arra gondoltam, hasznosan elkölthetném valakire, aki beavat a férfiasság rejtelmeibe.

Egyik este néhány rabszolga társaságában kisurrantam. Ők vittek el a Bowery úton egy messzi helyre, tisztes távolságra a várostól, ahol a legtöbb szabados fekete élt.

Fából ácsolt, a többinél nagyobb épületbe mentünk, egy fogadóba. Nagydarab férfi vezette a helyet, akitől kaptunk édes kalácsot és egy kis rumot. Tucatnyi más fekete is lehetett ott, némelyik rabszolga. Már egy ideje az asztalnál ücsörögtem, amikor figyelmes lettem a sarokban szunyókáló szalmakalapos feketére. Rájöttem, hogy ugyanaz az öreg, akivel gyerekként a piacon találkoztam, és aki azt mondta, hogy szabad ember. Megkérdeztem már a tagbaszakadt férfitól, akié a fogadó volt, hogy ki az, mire azt felelte: „Az apám.” Egy ideig elbeszélgettünk. Nagy hatást tett rám. Ő birtokolta a házat és a környező földet, még munkásokat is dolgoztatott. Épp olyan szabadon élt, mint akármelyik fehér ember, és nem volt híján a pénznek. Cudjónak hívták.

Miután egy ideje már társalogtunk, és ittuk a rumot, felfigyeltem egy velem nagyjából egykorú lányra, aki akkor toppant a házba. Csendesen leült a sarokba, közel a hortyogó öregemberhez, ahol senki ügyet se vetett rá, csak én bámultam kitartón, miközben az járt a fejemben, ő vajon észrevett-e engem. Végül felém fordította a fejét, és egyenesen rám nézett. Amint így tett, láttam, hogy nevet a szeme, és milyen meleg a mosolya.

Már készültem odalépni hozzá, amikor Cudjo vasmarokkal megragadta a karomat.

– Jobb lesz, ha őt békén hagyod – közölte csendesen.

– Miért? – kérdeztem. – Az asszonyod?

– Nem – felelte.

– A lányod?

– Nem – rázta meg a fejét. – De az enyém. A rabszolgám.

Először nem hittem neki. Nem tudtam, hogy egy feketének lehet rabszolgája. Azt is furának találtam, hogy egy ember, akinek az apja kínkeservvel vívta ki a szabadságát, rabszolgát tartson. Pedig így volt.

– Nőt keresel, fiatal barátom? – kérdezte ekkor Cudjo, mire bólintottam. – Volt már dolgod vele? – tudakolta, mire megráztam a fejem.

– Várj itt – mordult rám, azzal elment.

Idővel aztán visszatért egy fiatal nővel. Úgy gondolom, húsz és huszonöt közt járhatott. Majdnem olyan magas volt, mint én. Lassú, könnyed mozgásából azt olvastam ki, hogy bármit gondoljanak mások, ő igenis békében van a világgal. Odajött a padhoz, ahol ültem, letelepedett mellém, a nevemet kérdezte. Eltársalogtunk és eliszogattunk. Azután vetett egy pillantást Cudjóra, aki kurtán bólintott.

– Miért nem megyünk el valahová? – kérdezte.

Így hát vele mentem, miközben Cudjo biztatóan mosolygott rám.

– Minden rendben lesz.

Aznap éjjel férfivá értem.

A rákövetkező években baráti viszonyba keveredtem sok városbéli rabszolgalánnyal. A Főnök mindig szólt, ha valamelyik meinheer bepanaszolt, amiért a rabszolgalánya várandós, s szerinte ez az én művem. Némelyik szomszéd azt is mondta, hogy jobban tenné, ha elküldene egy távoli farmra dolgozni, de ő sosem küldött el.

*

Mindig az volt a célom, hogy a Főnök és az asszonyom egyformán elégedett legyen velem, de ez néha nem ment olyan könnyen, mert ők maguk se egyeztek egymással.

Az asszonyom például nem mindig szívelte a Főnök barátait. Elsőként Meinheer Philipse szolgált rá a rosszallására. Az ember azt hitte volna, kedvére való, hiszen holland, ráadásul a feleségével mindig közel álltak egymáshoz. Pénze is volt elég. A gazdasszonyom mégsem bocsátotta meg Meinheer Philipse-nek, hogy szerinte túlzottan angolos, elfeledkezik a holland gyökereiről. Attól a Főnök még ugyanúgy kedvelte.

A másik barát az alábbi módon került az életünkbe.

A Főnök mindennél jobban szeretett hajózni. Folyton ürügyet keresett rá – olykor még a családját is magával vitte. Egyszer elmentünk egy Manhattan csücskénél fekvő kis szigetre, amit Nut-szigetnek neveztek. Egy kosárban élelmet és innivalót vittünk, hogy ott töltsük az egész délutánt. Másnap még feljebb hajóztunk, át a kikötőn, fel egy Oyster-sziget nevű helyig.

Egy nap a Főnök azt mondta, elmegy a hosszú sziget egyik helyére, mi pedig Jannal elkísérjük.

A rakparttól indultunk, és felhajóztunk a Keleti-folyón. Amikor elértünk oda, ahol a víz elágazik, a kelet felé tartó csatornán mentünk tovább. Itt a víz örvényleni kezdett, és úgy fortyogott, hogy rám tört a félelem. Még Jan is sápadtnak tűnt, pedig nem akarta kimutatni, hogy fél, de a Főnök csak nevetett.

– Ez csak a Pokol Kapuja, fiúk – árulta el. – Ne féljetek.

Miután áthaladtunk, a víz elcsendesedett. Akkor hozzám fordult.

– Ez a Szoros, Quash. Ezen az oldalon – mutatott balra – a part felmegy egészen Connecticutig és Massachusettsig. Amazon – mutatott jobbra –, a hosszú sziget száz mérföld hosszan nyúlik el. Most már örülsz, hogy eljöttél?

Életemben nem láttam még szebb helyet. Tiszta kék volt felettünk az ég, bőrömön éreztem a nap erejét. Bármerre néztem, nyugodt vizek és lágyan emelkedő lankák vettek körül, partok és nádasok váltogatták egymást, tengeri madarak siklottak a kis hullámok felett. Mintha a Paradicsomba kerültem volna.

Órákon át hajóztunk, mire a Szoros sziget felőli oldalán elértünk egy kis faluba, ahol megrakták a hajót minden jóval, amit a Főnök eladhatott a városban. Már épp végeztünk volna, amikor egy férfi odalépett hozzánk. Angol kereskedő volt. Sokáig elgondolkodva nézte a Főnököt, majd amikor az visszanézett rá, megszólalt:

– Nem magának adtam el azt az ezüsttallért?

– De igen – felelte a Főnök.

Akkor jó félórán át tartó beszélgetésbe kezdtek. Nem hallottam mindent, de elég közel álltam, amikor az angol azt mondta, hogy néhány éve megnősült, s hogy mennyire örül, amiért annak idején idehajózott Londonból. Végezetül, amikor már távoztunk, hallottam a Főnököt, amint azt mondta a férfinak, hogy New Yorkban kéne élnie, ahol szépen boldogulna, mire az angol azt felelte, hogy még meggondolja.

Masternek hívták ezt a férfit, aki később rengeteg fejfájást okozott.

*

Egyszer alkalmam volt nagy örömet okozni az asszonyomnak.

Az amerikai gyarmatokon mindenki tudta, hogy az élete azon múlik, milyen egyezségeket kötnek egymással az óceán túlsó partján élő gazdáik. Öt évvel azután pedig, hogy az angolok és hollandok utolsó vitája elsimult, újra kezdődtek a bajok. Csak ezúttal egy családi viszály miatt.

Angliai II. Károly király közeli rokona volt a francia XIV. Lajos királynak, és már elfeledte, milyen csúnyán elverték rajta a port a hollandok, ezért amikor 1672-ben Lajos király rátámadt Hollandiára, Károly király is csatlakozott hozzá. A dolgok ezúttal se mentek túl fényesen, mert amint a francia csapatok megérkezte Hollandiába, a hollandok kinyitották a zsilipeket és elárasztották a földeket, így a katonák nem tudtak átkelni. A rákövetkező nyáron hallottuk, hogy holland hajók jöttek fel a part mentén, és felégették az angolok dohányszállító hajóit, meg mindenféle egyéb galibát okoztak. Július végén meg azt láttuk, hogy holland hadihajók horgonyoztak a Staten-szigetnél.

Akadt akkoriban a városban egy fiatal úriember, név szerint Leisler. Német volt, ha jól tudom, mégis Manhattanbe jött, ahol feleségül vett egy gazdag holland özvegyet, és egész szépen boldogult. Élt-halt mindenért, ami holland, a gazdasszonyom már ezért is nagyon kedvelte. Míg a Főnök távol járt, ez a Lesiler sokat forgolódott a házunkban. Hallottam, amikor azt mondta az asszonyomnak, hogy sokan szívelik a hollandokat, ezért azt se vennék zokon, ha kitessékelnék az angolokat Manhattanből.

– Egyesek szerint küldöttséget kéne meneszteni a Staten-szigetre – tette hozzá –, de engem aggasztanak azok az ágyúk az erődben. Az a negyvenhat löveg súlyos károkat tenne a holland hajókban.

Amikor Leisler távozott, a gazdasszonyom gondolkodóba esett, majd miután a Főnök hazatért, beszámolt neki arról, amit Leisler mondott. A Főnök is hallotta már a szóbeszédet, és azt felelte, maradjanak csak otthon, majd ő kideríti, amit lehet.

Alig ment el, a gazdasszonyom hívatott.

– Van kalapácsod, Quash? – Volt bizony, hátul a műhelyben. Ahogy körülnézett odakint, megakadt a szeme a fémpeckeken, amikkel a Főnök a sátrat szokta leverni. – Azokat is hozd – utasított. – Velem jössz.

Féltem menni azok után, amit a Főnöktől hallottam, de ellentmondani se mertem. Így hát elindultunk az erődbe.

A nap már lefelé bukott, de még sokan jártak arrafelé. Egy százados volt szolgálatban a katonáival, épp az önkénteseket mustrálgatta az erőd előtt, a Bowling Greennek nevezett területen. Az asszonyom mintha meg se látta volna, csak besétált velem az erődbe, s közben magához intett néhány önkéntest. Talán ha húszan gyűlhettünk össze. Ekkor az asszonyom egyenest az ágyúkhoz ment, s mielőtt bárki észbe kaphatott volna, elvette tőlem a kalapácsot, azzal nekiállt beverni a pecket az első ágyú lőrésébe, hogy ne lehessen elsütni. A katonák persze meglátták, kiáltozni kezdtek és próbálták megállítani, de ő oda se bagózott rájuk, csak buzgón verte a pecket a lőrésbe, amíg beragadt. Bedugaszolta, ahogy mondták.

A katonák egyre izgatottabbak lettek. Nem kaptak valami jó kiképzést. Ahogy szaladni kezdtek felénk, az önkénteseket biztatták, hogy állítsák meg az asszonyomat, de mint hollandok, egyik se tett ilyet önként. Asszonyom máris továbblépett a következő ágyúhoz.

Ekkorra az egyik katona odaért, és sújtásra emelte a muskétáját, mire nem volt mit tenni, rávetettem magam. Mielőtt még lesújthatott volna, ledöntöttem a lábáról, ő meg úgy beütötte a fejét a földbe, hogy lent is maradt. Hanem addigra megérkezett a következő katona is, aki egyenest rám szegezte a nagy pisztolyát, és meghúzta a ravaszt. Azt hittem, menten meghalok, de szerencsémre nem porozta fel rendesen a pisztolyt, úgyhogy az nem sült el. Az asszonyom megfordult, látta ezt, és ráripakodott az önkéntesekre, hogy tartsák távol a katonákat, amit meg is tettek.

Most már hatalmas lett a kavarodás. A katonák nem tudták, mihez kezdjenek, az önkéntesek csak úgy sereglettek az erődbe, az asszonyom segítségére, még a százados is csak állt tehetetlenül. Az asszonyom addig dugaszolgatta az ágyúkat, amíg ki nem fogyott a peckekből. Akkor az önkéntesek kezébe nyomta a kalapácsot, hogy folytassák a művét.

Másnap a hollandok hatszáz katonája partra szállt a falak feletti tisztáson. Az erődhöz meneteltek, ahol a hollandok megéljenezték őket, a századosnak pedig meg kellett adnia magát. Nemigen tehetett mást.

Ezután nagy becsben álltam az asszonyomnál. Féltem, hogy a Főnök haragudni fog, amiért megtagadtuk a parancsát, és az erődhöz mentünk, de a történtek másnapján odajött hozzám.

– Az asszonyod azt mondja, hogy megmentetted az életét.

– Igen, uram – feleltem.

Erre elnevette magát.

– Akkor, gondolom, hálásnak kell lennem. – S többé nem említette a dolgot.

*

Így foglalták vissza a hollandok New Yorkot. Ezúttal New Orangie-nek nevezték el, de az egész csak egy évig tartott. A gazdáink az óceán túlsó felén újabb egyezséget kötöttek, minket meg újra elfoglaltak az angolok, aminek a gazdasszonyom nagyon nem örült.

Egy ideig mégse háborgott senki. Manhattant újra New Yorknak nevezték, de az új angol kormányzó, akit Androsnak hívtak, beszélte a hollandot, és segítette a kereskedőket, kivált a gazdagabbját. Feltöltette a várost keresztülszelő kanálist – az asszonyom szerint nem akarta, hogy emlékeztesse a népeket Amszterdamra, de az az árok veszettül bűzlött, úgyhogy szerintem inkább azért. A fölé épült széles utcát Broad Streetnek nevezték el.

Ekkoriban történt, hogy Mr. Master, akivel a hosszú szigeten, Long Islanden ismerkedtünk meg, New Yorkba jött lakni. Ő és a Főnök sokat dolgozott együtt. A Főnök szeretett prémmel üzletelni fent a folyón, de a parton egyre többen kereskedtek Nyugat-India cukornád-ültetvényeivel, és Mr. Master ebbe vágott bele. A Főnök is részesedést kapott az utazásaiból, akárcsak Meinheer Philipse.

A Főnök csinált még valamit, amivel nagyon megörvendeztette az asszonyomat. Amikor Jan betöltötte a kort, a Főnök elintézte, hogy elvehessen egy jó házból való holland lányt. Lysbet Petersennek hívták, és tekintélyes hozományt kapott. Láttam már a városban, de sosem beszéltem vele azelőtt, hogy eljött hozzánk az eljegyzés bejelentésére.

– Ő itt Quash – mutatott be Jan, miközben szívélyesen rám mosolygott, mire az ifjú hölgy kurtán biccentett. Annyira örültem, amikor Clara kisasszony még hozzátette:

– Quash egész életünkben mellettünk volt, Lysbet. Ő a legjobb barátom.

Az ifjú hölgy most már melegen mosolygott, mert megértette, hogy velem kedvesen illik bánni.

Örültünk is mindnyájan azon a menyegzőn, hogy mosolyogni láttuk a lelkész urat, s oly elégedettnek a Főnököt meg a gazdasszonyomat.

*

A rákövetkező évben olyan szolgálatot tettem a Főnöknek, ami megváltoztatta az életem.

Az 1675-ös évet írtuk, amikor szörnyű felkelés tört ki az indiánok között. A vezetőjüket Metacomnak hívták, bár sokan egyenesen Fülöp királynak nevezték. Nem nagyon tudom, mi okozta a perpatvart, de az indiánok szíve megkeseredett a fehér ember irányába, aki elvette a földjüket, ezért felkeltek Massachusettsben, de még Connecticut távoli részein is. Az indiánok és a fehér emberek nemsokára halomra gyilkolták egymást, New York lakói pedig halálra rémültek.

Minthogy ezek a békétlen törzsek mind az algonkin nyelvet beszélték, természetesnek tűnt, hogy idővel a New York körüli is fellázadnak. Mert bármennyire is meggyengültek, az indiánok még mindig szép számban éltek a folyó felső szakaszán és odakint a Long Islanden.

Hanem tudta ezt Andros kormányzó is. Összeterelte valamennyi indiánt, és megeskette őket, hogy nem harcolnak, majd sokakat egy táborba költöztetett a város közelében, ahol rajtuk tarthatta a szemét. Ezután felment a folyón a mohikán indiánokhoz, akiknek kereskedési jogot és nagy gazdagságot ígért azzal a kikötéssel, hogy ha a New York körüli algonkinok békétlenkednének, akkor eljönnek és leverik őket. A terv bizonyosan működött, mert Manhattant elkerülte a békétlenség.

Egy napon a Főnök elvitt Manhattan végébe, arra a helyre, ahol az indiánoknak táborozniuk kellett. Azt mondta, régről ismeri ezeket az embereket, mert valaha kereskedett velük. Több vigvamot egy tisztás mellett vertek fel. Jó helynek tűnt, a fű csak úgy piroslott az erdei epertől. A Főnök hosszan tárgyalt az indiánokkal a saját nyelvükön. Látszott, hogy örülnek neki, de az is, hogy némelyik nagybeteg. Idővel aztán a Főnök odajött hozzám.

– Te nem félsz a láztól, Quash?

A láz időről időre felütötte fejét a városban. Amikor úgy tizennyolc lehettem, minden korábbinál hevesebben tombolt, elvitt néhány gyereket és öreget is, de engem valahogy sosem rémített.

– Nem, Főnök.

– Helyes – bólintott. – Azt akarom, hogy egy időre maradj ezekkel az emberekkel, és gondoskodj minden szükségükről. Ha étel vagy orvosság kéne nekik, csak gyere a városba, és szólj.

Így hát velük maradtam majdnem egy hónapig. Sok család megszenvedte a kórságot. Az egyik asszony, aki sápadtabb volt a többinél, elveszítette a férjét, s kis híján a gyerekeit is, de én segítettem levinni azokat a gyerekeket a folyóhoz, ahol lehűtöttük őket, azután bementem nekik a városba zabkásáért és hasonlókért. Azt hiszem, ha én nem segítek, a gyerekek is odavesznek. Amikor meséltem erről a Főnöknek, azt mondta, nagyon helyesen tettem.

Amikor aztán vége lett, és hazatértem, a küszöböt is alig léptem át, az asszonyom máris nekem esett.

– Csak vesztegeted az időt azokra az indiánokra – kiabált velem. – Gyerünk, ess neki a munkádnak, amit egy teljes hónapig elhanyagoltál. – Tudtam, milyen rossz véleménnyel van az indiánokról, de nem az én hibám volt, hogy segítettem nekik. A Főnök azt mondta, nincs félnivalóm, de a gazdasszonyom máris elfelejtette, hogy megmentettem az életét, és utána sokáig cudarul bánt velem.

Ez ébresztett rá, hogy az egész életemet leélhetem ezekkel az emberekkel, akkor se fogom őket kiismerni soha.

*

Legalább a Főnök háláját kiérdemeltem. Úgy egy hónappal később behívott a szobába, ahol dolgozott, és azt mondta, csukjam be az ajtót. Pipázott, és elgondolkodva méregetett, ezért persze azt gondoltam, hogy valamit elrontottam.

– Tudod, Quash – szólalt meg egy jó perc után –, senki sem él örökké. Egy napon én is meghalok, és elgondolkodtam, mi lesz akkor veled.

Én azt hittem, akkor majd a fiának, Jannak fogok dolgozni, de tartottam a számat, és csak figyeltem illedelmesen.

– Arra jutottam – tette hozzá –, hogy akkor szabad leszel.

Amikor ezt meghallottam, alig mertem elhinni. Csak olyan szabadost ismertem, aki azelőtt a Holland Nyugat-indiai Társaságnak dolgozott. Még nem hallottam, hogy egy New York-i gazda is felszabadította volna a rabszolgáját. Így amikor ezt mondta, elöntött a hála.

– Köszönöm, Főnök – feleltem.

Egy ideig elgondolkodva szívta a pipáját.

– Viszont míg életben vagyok, szükségem van rád – tette hozzá, én meg nyilván alamuszi képet vághattam, mert nevetni kezdett. – Most azon tűnődsz, meddig húzom még, igaz?

– Nem, Főnök. – Mindketten tudtuk, hogy így igaz, de ettől még inkább nevethetnékje támadt.

– Hát, én magam se sietnék meghalni. – Azzal kedvesen elmosolyodott. – Talán még hosszú ideig kell várnod, Quash, de akkor se felejtelek el.

Nagyon úgy tűnt, hogy egy napon valóra válnak a szabadságról szőtt álmaim.

*

Emiatt nem számítottam rá, hogy még nagyobb öröm érhet.

Az indiánok békétlensége után New York újra csendes lett. Még néhány gazdag angol ültetvényes is ideköltözött Barbadosról, meg az efféle helyekről. A legtöbbjük nagy házakban lakott a Keleti-folyó partján, és még az sem okozott nekik gondot, hogy hollandul beszéljenek. Sok holland család is áthozatta ide a rokonait. Így, azzal a sok holland házzal és a sok holland beszéddel az utcákon, az ember szinte azt hihette, hogy még mindig az öreg Stuyvesant kormányzó a nagyfőnök.

Meinheer Leisler akkoriban fontos szerepet kapott a városban, és a szegényebb holland népek mind kedvelték. Gyakorta eljárt az asszonyomhoz is, mindig nagyon udvariasan és szépen kicsípve, tollas kalapban. A figyelmessége jólesett az asszonyomnak, mert lehetett bármennyire jóvágású, lassan közeledett ahhoz a korhoz, amikor már nem lehetett gyereke, s emiatt sokat szomorkodott. A Főnök megértette ezt, mindig figyelmesen bánt vele, és megtett mindent, csak hogy neki örömet szerezzen.

Bár ugyanezt mondhatnám Clara kisasszonyról is, de a fivére házassága után a kislányból, akit annyira szerettem, kész szörnyeteg lett. Alig tudtam elhinni. Kinézetre ugyanaz az édes arcú, aranyhajú lány maradt, akit mindig ismertem. Velem még mindig kedvesen bánt, többnyire az apjával is illemtudóan viselkedett, hanem az anyjával ördögként. Ha az kérte, segítsen neki főzni vagy a piacra menni, tüstént panaszkodni kezdett, hogy az egyik barátjához esedékes látogatóba, amit az anyja pontosan tud, meg hogy hogyan lehet ilyen szívtelen. Bármit mondott is a gazdasszonyom, Clara kisasszony biztos az ellenkezőjét állította. Akármi érte, az anyját hibáztatta érte, amíg az asszonyom már nem bírta tovább. A Főnök ilyenkor eltársalgott Clarával és büntetéssel fenyegette, de ő persze nemsoká újra nyafogni kezdett. Ilyenkor szívből sajnáltam az asszonyomat.

Egy napon Mr. Master jött a házba az egyik angol ültetvényes társaságában. Azok és a Főnök angolul társalogtak. Én is ott voltam. Akkorra már értettem néhány szót angolul – annyit mindenesetre, hogy értsem, miről folyik a szó.

Alig kezdtek bele, a Főnök hollandul megkért, hogy keressek meg neki valamit, amit meg is tettem. Amikor odavittem, kérdezett még valamit, amire könnyen válaszoltam, s ezzel megnevettettem, mielőtt visszaálltam a helyemre. Láttam, ahogy az angol ültetvényes szúrós szemmel rám nézett, azután angolul azt mondta a Főnöknek, hogy csak ne legyen ilyen barátságos velem, mert nekik odalent az ültetvényeken van épp elég bajuk a fekete rabszolgákkal, akiket csak úgy lehet féken tartani, hogy állig felfegyverkeznek, és megostorozzák, aki pimaszkodni próbál. Én csak meredtem a padlóra, és úgy tettem, mint aki nem érti, míg a Főnök nevetett, és azt felelte, hogy majd észben tartja.

A társalgás is éppen a rabszolgákról folyt. Mr. Master akkor tért vissza New Yorkba egy rakomány rabszolgával, akik közt akadtak indiánok is. Miután más országok panaszt emeltek, amiért elhurcolták lakóit rabszolgának, Andros kormányzó parancsba adta, hogy csak fekete embereket lehet eladni a piacon – mert abban minden ország egyetértett, hogy a négerek legyenek csak rabszolgák –, és ez gondot okozott Mr. Masternek.

– Igyekszem bizalmas körben eladni ezeket az indiánokat. Van egy szép fiatal lány is, akinek talán örülne.

Épp ekkor lépett be a gazdasszonyom, de olyan mérgesen, hogy azt hittem, megint Clara kisasszony dúlta fel a békéjét. Az asszonyom sokszor úgy tett, mint aki nem is ért angolul, de most meg se próbált alakoskodni, csak felkiáltott:

– Ebben a házban aztán nem lesz semmilyen büdös indián. – Azzal a Főnökhöz fordult. – Viszont egy rabszolgalányra szükségem van. Vegyél nekem egy feketét.

A Főnök annyira örült, amiért a kedvére tehetett, hogy már másnap elment megvenni azt a rabszolgalányt, akit Naominak hívtak.

*

Akkora már vagy harmincesztendős lehettem. Naomi tíz esztendővel fiatalabb, ám annál bölcsebb. Aprócska teremtés volt, kerek arccal és kis kerek testtel, amit kedvemre valónak találtam. Először, újként az idegen házban, még nagyokat hallgatott, de azután sokat beszéltünk. Ahogy teltek a napok, jobban megismertük egymást, és mindketten beszéltünk az életünkről. Ő egy ültetvényen élt, de a jó szerencséjének köszönhetően cselédként dolgozott a házban. Amikor a ház tulajdonosa elveszítette a feleségét és újra megházasodott, új hitvese csupa új rabszolgát akart a házba, a régieket meg eladták egy kereskedőnek, aki New Yorkba hozta őket, ahol jobb árat kaphatott értük.

Mondtam Naominak, hogy ez egy rendes ház, amitől láthatóan megnyugodott.

Naomival nagyon jól megértettük egymást. Olykor segítettem neki a nehezebb feladatokban, amikor meg elfáradtam, ő segített énrajtam. Ha néhány napra lebetegedtem, gondoskodott rólam. Nem csoda, ha a kedvessége miatt Naomi idővel nagyon a szívemhez nőtt.

Amíg már azon kezdett járni az agyam, hogy feleségül veszem.

Sosem szenvedtem hiányt barátnőkből. A városbélieken felül volt egy lány, akihez szívesen eljártam. Egy kis faluban lakott a Keleti-folyó partján, épp a Hog-sziget alatt, és Violetnek hívták. Nyári estéken, amikor a Főnök azt mondta, hogy nincs már rám szüksége, fel-felmentem hozzá. Violetnek több kölyke is volt, némelyik alighanem tőlem.

Naomi azonban más volt, mint a többi nő. Meg akartam oltalmazni. Ha közelebbről is meg akartam ismerni, el kellett őt vennem, ami korábban eszembe se jutott volna. Ez annyira megriasztott, hogy egy ideig próbáltam csak a barátja lenni, de nem engedtem közelebb magamhoz. Idővel láttam rajta, hogy nem tudja mire vélni ezt a viselkedést, de szólni nem szólt, ahogy én se mondtam, miket gondolok.

Azután egy este, az első telén, úgy találtam Naomit, hogy csak ült és reszketett. Mindig meleg helyeken élt, nem tudhatta, milyen hideg bír lenni New Yorkban, ezért hát leültem mellé, és átkaroltam. Egyik dolog lassacskán elvezetett a másikhoz, azután már nem telt bele sok, hogy úgy éljünk együtt, mint férj és feleség.

Ha a Főnök és az asszonyom tudtak is róla, nem tették szóvá.

*

Tavasszal a Főnök közölte, hogy fel kell mennem vele a Hudsonon. Mindig is kíváncsi lettem volna a nagy folyóra, ezért szívesen mentem, bármennyire nem kívántam elválni Naomitól. A Főnök általában néhány héttel később indult erre az útra, de Clara és az asszonyom annyit civódott, hogy szerintem alig várta, mikor kerülhet tőlük távol.

Épp mielőtt elmentünk, ő és az asszonyom váltottak néhány keresetlen szót. Az asszonyom sosem örült, ha a Főnök jött-ment a folyón, és most Clara viselkedéséért is őt hibáztatta. Becsukták az ajtót, ezért nem hallottam mindent, de amikor elindultunk, a Főnök csak leszegte a fejét, és nem szólt semmit.

Egy kagylópénz övet viselt a derekán. Megfigyeltem, hogy mindig ezt vette fel, ha a folyónak indultunk. Biztosan az egyik indián törzsfő adhatta neki.

Négyen eveztek, és a Főnök megengedte, hogy én álljak a kormánylapátnál. Mire kiértünk a vízre, már neki is jobb kedve lett. Az ár és a szél ellenünk dolgozott, ezért csak lassan jutottunk előre, de a Főnök ezt se bánta. Szerintem már az boldoggá tette, ha a folyót járhatta. Még látni lehetett Manhattant, amikor megálltunk táborozni.

Másnap reggel még alig indultunk neki a folyónak, amikor rám nézett.

– Ha jól gondolom, Quash, az asszonyoddá tetted Naomit. Nem tudtad, hogy ehhez engedély is kell?

– Nem tudom, igazából az asszonyom-e, Főnök – feleltem. – Ahhoz, hogy elvegyem, a templomba kéne menni. – Elmerengtem, mit fog erre mondani.

– Az angoloknak erre is van szavuk – bólintott. – Az angol törvény értelmében, ami ránk is vonatkozik, míg egy fedél alatt éltek, mintha összeházasodtatok volna. Ő az „élettársad”. – Elmosolyodott. – Légy hát jó hozzá.

– Ugye nem haragszik ránk, Főnök? – kérdeztem, mire elmosolyodott, és megrázta a fejét. – Hát a gazdasszony?

– Ne félj. – Felsóhajtott. – Legalább ebben egyetértünk.

Egy ideig csak nézett felfelé a folyón, szembe a széllel, én meg az arcát fürkésztem, hogy jó kedvében van-e. Akkor felém fordult, és elmosolyodott.

– Kérdezhetek valamit, Főnök? – bátorodtam fel.

– Csak rajta – felelte.

– Hogy is mondjam csak, Főnök… Azt ígérte, hogy egy napon elnyerem a szabadságom, de még ha Naomi az élettársam is, attól neki nem lesz könnyebb. Ugyanúgy rabszolga marad.

Nem válaszolt.

– Tudja, Főnök, azon gondolkodom, mi történne, ha gyerekünk születne.

Ezt a törvényt nagyon is jól ismertem. Ebben az angolok és a hollandok mind egyeztek. Egy rabszolga gyermeke a gazda tulajdona. Ha a gazda fel is szabadítja a rabszolgáját, a gyerek attól az övé marad, amíg fel nem szabadítja azt is. Ez a törvény.

Egy hosszú pillanatig nem válaszolt, azután csak ingatta a fejét.

– Hát, Quash, ezen még gondolkodnom kell, de nem most. – Láttam rajta, hogy nem akar többet hallani erről.

*

Aznap délután lehúzódtunk egy indián falunál, és a Főnök azt mondta, várjak a hajóban, míg ő elmegy beszélni a törzzsel. Hosszú időre elment, majd amikor visszatért, beült a hajóba, és azt mondta az evezősöknek, hogy továbbmegyünk felfelé. Valami láthatóan járt a fejében, ezért tartottam a számat, és csak kormányoztam.

Úgy félórája hajózhattunk, túl a folyó kanyarulatán, amikor hozzám fordult.

– Emlékszel az indián gyerekekre, akiket megmentettél?

– Igen, Főnök – feleltem.

– Tudod… az anyjuk meghalt. Lázban.

Nem nagyon bánkódtam az anyjuk miatt, de azokért a gyerekekért keményen megdolgoztam, ezért megkérdeztem, jól vannak-e.

– Igen – bólintott –, a gyerekek élnek.

– Akkor jó, Főnök – feleltem.

*

Akkor este tábort vertünk. A tűznél ettünk, a Főnök, én meg a négy evezős. A Főnök mindig jól bánt az embereivel. Tisztelték, de azért tudta, hogyan üljön közéjük, és tréfálkozzon velük. Még ha más dolgok jártak is a fejében, mindig szakított időt az embereire.

Most is rendes ételt és egy kis hordó sört hozatott. Miután mind ettünk és ittunk, a férfiak nevetgéltek, incselkedtek velem, és felemlegették a nőket, akikhez azelőtt jártam, azután csak úgy általában a nőket. Az egyikük bevallotta, hogy tart az asszonyomtól.

– Őt aztán nem szívesen haragítanám magamra, Főnök – jegyezte meg. Tudván, hogyan civódott a Főnök és az asszonyom, azt kívántam, bár ne szólt volna. Láttam, ahogy sötét felhő suhant át a Főnök arcán, de azután csak elmosolyodott.

– Egy nőt se szívesen haragítanék magamra – felelte, amivel minden jelenlévő egyetértett, de utána még hozzátette: – Most már ideje lefeküdni. – Nem telt bele sok, a férfiak békésen hortyogtak, és én is lefeküdtem.

Csak a Főnök nem aludt. Ott ült a tűz mellett, nézte a folyót, és gondolataiba merült. Biztosan, amiért perlekedett az asszonyommal, ezért mélyen hallgattam.

Hosszú ideig ücsörgött így. Lassan a tűz is leégett. A csillagok szépen világítottak a folyó felett, de a felhők kezdték eltakarni őket, azután idővel kis szellő támadt, és a fák közt susogott, békésen, mintha csak altatót dúdolna. Ahogy hallgattam, egészen elálmosodtam, de a Főnök csak nem akart aludni.

Lassacskán eszembe jutott, hogy talán segíthetnék neki elaludni, ha elfeledtetném vele, akármi jár is a fejében.

– Hallgassa csak a szelet, Főnök – szólaltam meg.

– Ó! Te még ébren vagy?

– Talán az segít elaludni, Főnök.

– Talán, Quash.

– Olyan lágy az a szellő, Főnök – tettem hozzá. – Mintha egy hang susogna a fák közt. Hallgassa csak.

Erre nem mondott semmit, de egy perc után láttam, ahogy leszegte a fejét, biztos azért, hogy a szellőt hallgassa. Amikor egy ideig nem mozdult, úgy tűnt, el is aludt, ám ekkor hirtelen felkelt, és vetett felém egy pillantást. Úgy tettem, mintha aludnék.

Akkor hátat fordított, és a sötétben lement a vízpartra.

Hosszú ideig feküdtem, és vártam, hogy visszajöjjön, de nem jött. Lassacskán kezdtem aggódni érte. Sok medve élt azokban az erdőkben, habár biztosan kiáltott volna, ha megtámadják. Amikor még mindig nem jött vissza, felkeltem, és elindultam utána a folyópartra. Óvatosan lépkedtem, hogy egy hangot se adjak, de sehol nem láttam. Nem akartam kiáltozni, ezért csak mentem tovább. Már vagy fél mérföldet legyalogoltam, amikor észrevettem.

Kis füves tisztáson ült a vízparton, a csillagok alatt. Görnyedten, felhúzott térdekkel, megereszkedett vállal. És sírt. Az egész teste remegett, szinte levegőt se kapott. Soha nem láttam így zokogni egy meglett férfit sem. Nem mertem előrébb menni, de nem is szívesen hagytam volna magára ebben az állapotban, ezért csak ácsorogtam ott, míg ő úgy zokogott, mint akinek a szíve szakad meg. Hosszú ideig nem moccantam, a szél meg egyre erősebb lett, de ő észre se vette. Azután idővel elállt a szél, néma csend lett a csillagok alatt. Akkor egy kicsit ő is elcsendesedett. Nem akartam, hogy meglásson, ezért visszalopództam.

Amikor visszatértem a tűzhöz, aludni próbáltam, de folyton csak a neszekre füleltem. Már pitymallott, mire visszatért.

*

Napokon át csak mentünk felfelé a széles Hudson folyón, míg végül megláttunk egy nagy mohikán falut faházakkal és cölöpökkel. A Főnök itt nagyon sok prémet vásárolt. S amikor visszatértünk, én rohantam az én Naomimhoz, ő furcsa kis mosollyal fogadott. Azután elárulta, hogy gyermeket vár, aminek nagyon megörültem. Nem sokkal később felötlött bennem, hogy ha fiú lesz, Hudsonnak fogom hívni, annak az utazásnak az emlékére.

Naomi azt is mondta, hogy az asszonyom és Clara kisasszony csúnyán összekapott aznap reggel, aminek az lett a vége, hogy Clara kisasszony elszaladt a háztól.

– A gazdasszony cudar kedvében van – tudtam meg.

A társalkodó szoba közelében jártam, épp, miután a Főnök bement. Az ajtó nyitva állt, így hallottam, amint a Főnök azokról a prémekről mesélt az asszonyomnak, amiket a mohikánoktól vásárolt, mire az asszonyom nem szólt semmit.

– Hol van Clara? – kérdezte ekkor a Főnök.

– Elment – felelte az asszonyom, majd egy idő múlva: – Gondolom, az indián barátaidnál múlattad az időt.

– Nem maradtam soká – válaszolta a Főnök. – Nincs már prémjük.

Az asszonyom erre nem mondott semmit.

– Amúgy pedig – tette hozzá a Főnök –, Sápadt Toll meghalt.

Már egy ideje az ajtónál füleltem, és arra gondoltam, ideje lenne továbbállni, amikor meghallottam az asszonyom hangját.

– Miért mondod el ezt nekem? – kérdezte. – Mit számít nekem, ha egy büdös indiánnal több vagy kevesebb?

A Főnök ezek után sokáig hallgatott. Amikor végül megszólalt, alig lehetett hallani a hangját.

– Szívtelen vagy – közölte. – Az anyja sokkal jobb asszony volt, mint te. – Akkor hallottam, ahogy elindult kifelé a szobából, mire gyorsan kereket oldottam.

Ezután úgy tűnt, mintha valami hidegség állt volna be a viszonyukba. Mintha valami meghalt volna köztük.

*

Utána sokat gondolkodtam a szavaikon, és úgy tűnt, értem is, mit jelentenek, de azért nem foglalkoztam velük túl sokat. Megvolt már a saját családom, amivel törődnöm kellett.

Minden eltelt évvel jobban áldottam a szerencsémet, amiért az utamba sodorta Naomit. Elvégezte az összes munkát a házban, még nagyra nőtt hassal is, sosem panaszkodott. Tudtam, mennyi a tennivalója, ezért segítettem, ahol tudtam. A nap végén mindig tartogatott számomra egy mosolyt. Megosztoztunk mindenen, és az évek során olyan erős vonzalom alakult ki közöttünk, hogy már el se tudtam elképzelni, hogyan élhettem nélküle.

Az én kis Hudsonomnál nem akadt elevenebb kisbaba. Annyira szívesen játszadoztam azzal a gyermekkel, de még a Főnök is eljött, hogy játsszon vele. Hudson azt hihette, hogy a Főnök a nagyapja, vagy mije. Mire betöltötte a kettőt, Naomi szült még egy gyereket, egy kislányt, akit Marthának neveztünk el. Kerek kis arca volt, mint a mamájának, s ahogy felcseperedett, már látszott, hogy tényleg az anyja természetét örökölte.

Hudson mintha semmi idő alatt ért volna ötéves fiúvá. Már úgy szaladt, hogy a Főnök nem tudta elkapni. Naomi azt mondta, szakasztott olyan, mint én. A vállamra ültettem és magammal vittem a városba, amikor elküldtek valamiért, de ha csak kis időnk akadt, levittem a folyópartra, mert mindennél jobban szerette a hajókat. A legjobban azt, amikor kibomlottak a vitorláik, és csak úgy verdesett, csapdosott a szélben.

Egy nap, amikor Mr. Master hozzánk látogatott, megkérdezte Hudsont, mi szeretne lenni, ő meg elkotyogta, hogy leginkább tengerész.

– Hát – fordult Mr. Master a Főnökhöz –, akkor dolgozhatna nekem. – A Főnök vele nevetett, de ha arra a sok rabszolgára gondoltam, akiket Mr. Master szállított New Yorkba, inkább nem akartam, hogy a fiam afféle hajón szolgáljon.

Amit Marthát illeti, imádnivaló kisgyermek lett. A karjaimba vetette magát, még ha csak kis időre is mentem el valahová, azután csak csüngött a nyakamon, és azt mondta, nem enged el, amíg nem mondok neki egy mesét. Nem ismertem meséket, de nem telt bele sok idő, hogy meséket találjak ki egy Hudson nevű nagy vadászról, aki a nevét viselő folyó partján él, szabadon, mint a madár, és van neki egy Martha nevű testvére, gondoskodó és bölcs. Hihetetlen, micsoda kalandokat éltek meg ők ketten a vadon állatai között.

*

Ekkortájt a Főnök talált egy nagyon jó férjet Clara kisasszony számára. Azt hiszem, az asszonyommal együtt ő is örült, ha végre a házon kívül tudhatta. A Főnök most is az asszonyom kedvét kereste, és talált egy igazán jó holland családot, így ő is a holland templomban házasodhatott, és ugyanúgy egy holland lelkész eskette, mint a fivérét, Jant. A férje nem a városban élt, hanem Long Islanden, ezért nem láttuk túl gyakran, de a gazdasszonyom időről időre ellátogatott hozzá, és minden jel szerint megbékélt vele, amióta férjhez ment.

Ami a Főnököt és az asszonyomat illeti, együtt éltek és nem civódtak, de mindkettő a maga útját járta.

A Főnök és Mr. Master igen közel került egymáshoz. Mr. Master azok közé tartozott, akik mintha sose öregednének meg. Keskeny arcával, szerteszét álló sárga hajával, kemény kék szemével és inas testével mindig ugyanolyannak láttam, tán csak a ráncai szaporodtak. Kellemes modora volt, és mindig mesterkedett valamiben. Akárhányszor felénk járt, mindig így köszöntött: „Jó napot, Quash”, és mindig úgy búcsúzott: „Jó ember vagy, Quash”, azzal gyorsan végigmért a metsző kék szemével. Néha odafordult a Főnökhöz azzal, hogy „Quashsal jó barátok vagyunk, igaz-e, Quash?”, mire én: „Igen, uram.”

Ezekben az években, hogy maga mellett tudja a vagyonos holland családokat, és profitáljon a barátságukból, az angol kormányzó nagy földeket adományozott nekik. Az angol kereskedők is jól éltek. Mr. Master azon mesterkedett, hogy a Főnök is szerezzen magának földet. Angliában, mondta, senkit se tekintenek igazi úriembernek, ha nincs jó nagy birtoka. Márpedig a fontos emberek, mint Meinheer Philipse és a van Cortlandok, akiknek nagy birtoka volt a várostól északra, mind siettek úriemberré válni, ahogy csak tőlük telt. Az asszonyaik meg feltornyozták a hajukat, és szép ruhákat viseltek, ami lenyomta a hasukat, és felpolcolta mellüket.

Láttam, hogy a Főnöknek kezd tetszeni az ötlet. Jan is jónak találta, meg is mondta, hogy szerezniük kellene egy birtokot, csak az asszonyom nem akarta. Ő még mindig egyszerű kerek sipkát viselt a fején, és bő ruhákat hordott, mint sok más holland asszony, hanem azok a holland asszonyságok még az angoloknál is jobban szerették az ékszereket. Asszonyom is szerette, ha nagy drágakövek lógnak a füléből, és minden ujjára jut egy köves gyűrű. S közben mindig ott lógott a szájában az agyagpipa.

Látszott, hogy még annyira se szíveli az angol módit, mint előtte.

– Micsoda förtelmes emberek – mondogatta. – Hagyják, hogy a pápisták uralkodjanak felettük.

Kiderült, hogy új gazdánk, York hercege titokban mindvégig katolikus volt. Sokak szerint ugyanez állt II. Károly királyra, de ő legalább tagadta. York hercege aztán nem tagadott semmit. Annyira szeretett katolikus lenni, hogy még New Yorkba is katolikus kormányzót küldött, pedig New Yorkban szabadon lehet űzni szinte bármilyen vallást, vagy épp semmilyet. Azt mondják, az emberek fele nem is hisz egyetlen vallásban se, de szinte mindenki fél a katolikusoktól.

Az a katolikus kormányzó rendeletet adott ki, hogy szabadon meg lehet választani a tartomány képviselőit, és megígérte, hogy nem lesz semmiféle adóemelés, amíg ezek a választott képviselők azt nem mondják. Ezért még a vallásos hollandok is úgy látták, hogy együtt tudnak élni az új kormányzóval. Egyedül csak az asszonyomat nem tudta meggyőzni.

– Sose bízz egy angolban – jelentette ki –, de egy pápistában még kevésbé.

*

1684 végén szokatlan kemény tél köszöntött be. A várostól északra eső nagy tó három teljes hónapra befagyott. Ahogy a legtöbb holland, a Főnök is szeretett a jégen korcsolyázni, ezért egy reggel mind felmentünk oda, Jannal és a két kislányával együtt.

Jan az apjának dolgozott, de azokban az években egyre jobb üzlet lett melaszból rumot párolni. Sokáig csak egyetlen lepárlóüzem működött a kikötő túlsó végében, a Staten Islanden, de utána Jan is létrehozta a magáét a városban, Mr. Masterrel közösen. Hollandiából érkező szeszekkel is üzletelt, amilyen a genevernek nevezett gin.

A gazdasszonyom is eljött Clara kisasszonnyal. Neki még nem született gyereke, de még sosem láttam ilyen szépnek. A Főnök minden gyereknek, még az én Hudsonomnak is megtanította, hogyan kell korcsolyázni, az asszonyomnak meg fülig ért a szája. Azt mondta, ez a sok ember épp úgy korcsolyázik a tavon, mint egy holland festményen. Még azt se bánta, hogy Mr. Master is eljött a családjával.

Mr. Masternek volt egy Henry nevű fia, aki akkoriban tizennyolc éves lehetett. Szakasztott úgy festett, mint az apja. Amikor ez a fiatalember meglátta a csinos Clara kisasszonyt, ahogy szépen kipirult a mozgástól és friss levegőtől, a szemét se tudta levenni róla. Sokat korcsolyáztak együtt. Még az asszonyom is megjegyezte:

– Az a fiú szerelmes beléd.

Ez a nap mindig úgy marad meg bennem, mint egy nagyon boldog nap.

*

A csapás 1685-ben ért minket. A hír olyan váratlanul jött, akár az égzengés. II. Károly király meghalt, és a fivére, York hercege lépett a helyére. II. Jakab király, a katolikus.

New Yorknak katolikus királya lett, aki rövid idő alatt a katolikusok kezébe adta a dolgok irányítását. Ők pedig széttépték a papirost, ami engedte, hogy a tartomány saját képviselőket válasszon.

– Megmondtam – csóválta a fejét az asszonyom. – Egy pápistában nem lehet megbízni.

Még csak nem is ez volt a legrosszabb. Odaát Franciaországban XIV. Lajos király hirtelen eltökélte, hogy kiutasít az országából minden protestánst. Sokan éltek nála ilyenek, akik menekülés közben alig győzték magukkal vinni az értékeiket. Némelyek Hollandiába mentek, s nem sokra rá megjelentek New Yorkban is. Az emberek hugenottáknak nevezték őket.

Egy napon Meinheer Leisler eljött az asszonyomhoz az egyik ilyen hugenotta, egy Monsieur Jay nevű nagyon előkelő férfiú társaságában. Monsieur Jay azt mondta, Jakab király levélben gratulált Lajos királynak, amiért az összes protestánst kiebrudalta a királyságából. Azt beszélték, Angliában nagy az elégedetlenség a katolikus király miatt. Ugyan a Főnök is megütközött a dolgon, de ami az asszonyomat illeti, ő attól fogva másról se tudott beszélni. Azt mondta, az angoloknak fel kéne lázadniuk, hogy elűzzék a királyt. A hollandok is ezt tették a katolikus spanyol király alatt. A Főnök szerint az angolok készen álltak kivárni, mivel Jakab királynak nem volt fia, csak két protestáns lánya. Idővel, mondta, minden visszatér a régi kerékvágásába, ám asszonyomat ez nem nyugtatta meg.

New Yorkban két éven át mindenki csak a királyt szidta.

Azután 1689 egyik tavaszi napján a gazdasszonyom széles mosollyal lépett be az ajtón, és elmondta, hogy az angolok elűzték II. Jakab királyt a tulajdon országából.

– Meglett Isten akarata – tette hozzá.

Egy gyermek miatt történt minden. Miután Jakab királynak éveken át nem volt utódja, hirtelen nemzett egyet, aki persze katolikus lett.

– Ezt már az angolok se nézhették tétlenül – mesélte az asszonyom. Úgy tűnt, ezek után már semmi idő alatt kiebrudalták a királyt, és elküldettek a legidősebb lányáért, Máriáért. Ez lett a dicsőséges forradalom.

– Mária nemcsak hogy protestáns – lelkendezett az asszonyom –, de ráadásul hozzáment a mi Vilmosunkhoz, Hollandia urához. Vilmos és Mária mostantól együtt uralkodnak Anglia fölött. – Majdhogynem táncra perdült örömében, mert azt hitte, minden újra a hollandoké lesz.

Nem sokkal a dicsőséges forradalom után jött a hír, hogy a hollandok és az angolok hadba léptek Franciaország katolikus királya, Lajos ellen. Kitört Vilmos király háborúja, ahogy nevezték. Mind féltünk, hogy a katolikus franciák odafent északon egyesítik erőiket az irokéz indiánokkal, és lejönnek egészen New Yorkig. A franciák és az indiánok csakugyan megtámadtak néhány holland telepet feljebb a folyón, de az olyan kereskedők számára, mint a Főnök és Mr. Master, a háború újabb lehetőségeket is teremtett.

Sosem felejtem ezt a nyári napot, amikor a Főnök azt mondta, hogy mind menjünk le vele a vízpartra. Így hát mind lementünk, a Főnök és az asszonyom, még Hudsont is vihettem. Amikor odaértünk, Jan és Mr. Master várt ránk a fiával, Henryvel. Ezután mind kieveztünk egy East Riveren horgonyzó hajóhoz. Remek hajó volt, magas árbocokkal és sok ágyúval. Mr. Master körbevezetett minket. Hudson mindent alaposan megnézett a fedélzeten, még sosem láttam ennyire izgatottnak. Sok kereskedő fektetett abba a hajóba, hogy menjen és támadja meg a francia kereskedőket, akikkel immár hadban álltunk, azután vegye el a rakományukat. Mr. Master egynyolcad részt kapott, míg a Főnök és Jan további egy-egy nyolcadot. Láttam, milyen fürgének építették azt a hajót.

– Lehagy bármit, amit a franciák ki tudnak állítani – büszkélkedett Mr. Master, aki nagyon elégedett volt magával. – A kapitánya elsőrangú kalóz. Kis szerencsével egy vagyont keresünk.

Hudson ekkor rángatni kezdte az ingujjamat, mint aki kérdezni szeretne valamit. Csendre intettem, de Mr. Master észrevette.

– Hadd kérdezzen csak.

Erre Hudson egyenesen rákérdezett.

– A kalózkodás nem bűn?

A Főnök és Mr. Master összenéztek, azzal elnevették magukat.

– Csak ha tőlünk lopnak – felelte a Főnök. – Másként érdem.

*

Nem sokkal a hajó távozása után Clara kisasszony férje betegségbe esett és meghalt. A kisasszonynak nem született gyermeke, így hát visszatért a házba, hogy egy ideig a szüleinél lakjon. Vártam, mikor tör ki megint a perpatvar, de múltak az évek, és egészen jól kijöttek az anyjával. Clara kisasszony persze illendően gyászolt, de én kihallgattam az asszonyomat, amint ezt mondta a Főnöknek:

– Találnunk kell neki egy másik férjet. – Mégis úgy tűnt, egyelőre nem bánja a társaságát.

Az én Naomim nagyon jól bánt a tűvel, megfoltozott mindent, amit csak kellett. A kis Marthát is elkezdte tanítani a varrásra. Nem telt sokba, és Clara kisasszony is felfigyelt Martha ügyességére. Fiatal lévén apró ujjai voltak, de olyan fürgén jártak, hogy győztük nézni. Clara kisasszony nemsokára kijelentette:

– Ez a gyermek egy kincs. – A sétáira is magával vitte Marthát. A gazdasszonyom nem bánta.

*

Egy dolog kalózokat küldeni az ellenségre, és megint más uralni a tartományt. Egy időre minden összezavarodott. Odafent, Bostonban börtönbe vetették Jakab király kormányzóját, New Yorkban meg azt sem tudta senki, ki vezeti a tartományt. Ekkor lépett előre Meinheer Leisler. Minthogy amúgy is egyike volt a városi polgárőrség vezetőinek, a városatyák őt kérték meg, hogy amíg tisztázódnak a dolgok, vegye át a parancs nokságot.

Nem csoda, ha az asszonyom olyan nagyon örült. A befolyásos dánok is őt támogatták, mint Beekman doktor és sok Stuyvesant. A kisebb kalmárok, iparosok és a szegényebbek is mellé álltak, amiért holland volt. A hugenották, akik egyre csak jöttek a hajókon, szintúgy kedvelték, mert segített nekik, hogy új települést alapítsanak, amit az egyik francia város után, ahonnét kiebrudalták őket, New Rochelle-nek neveztek el. Az angolok, kivált Long Island lakosai pedig azért szerették, mert ki nem állhatta a katolikusokat, és jó protestánsként viselkedett. A vallásosabbja odáig ment, hogy a dicsőséges forradalomban jelet látott, miszerint közeleg Isten Királysága.

Így Meinheer Leisler egy ideig békében kormányozta New Yorkot, ha nem is könnyűszerrel. Emlékszem, egyszer eljött meglátogatni az asszonyomat, és elpanaszolta, milyen nehéz megőrizni a rendet.

– Az adókat is muszáj lesz emelnem – tette hozzá. – Azután majd nem szeretnek annyira. – Láttam is az arcán, ami máskor mindig oly derűs volt, hogy mennyire fáradt és kimerült. – Egy valamit viszont megígérek – jelentette ki. – Sosem engedem, hogy még egyszer a katolikusok parancsoljanak. – Azután Meinheer Leisler még úgy másfél évig vezette a várost.

Hanem, akárhogy támogatta is az asszonyom, a Főnök óvatos maradt.

Akkor kezdtem kapiskálni, mi jár a fejében, amikor egy nap a széles főutcán jártunk, amely az erődtől a kapuig vezetett. Az angolok Broadwaynek hívták. A városnak ezt a részét inkább alacsonyabb rendű hollandok lakták – ácsok, kocsisok, vályogvetők, vargák, tengerészek, akik mind szerették Leislert. Meg is jegyeztem a Főnöknek, hogy mennyire népszerű errefelé.

– Hm – gondolkodott el. – Nem mintha sokra menne vele.

– Az meg hogy lehet, Főnök? – kérdeztem, de nem árulta el.

Nemsokára így is kiderült, Meinheer Leisler ugyanis elkezdte beültetni a közönséges népeket a városi hivatalokba, és ezzel hatalmat adott nekik, aminek a gazdag holland kereskedők nem örültek. A lelkészek némelyike is elkezdett lázítani ellene.

A gazdasszonyom nem törődött a jajveszékelésükkel. Mindenkor Leis ler mellett szólalt fel.

– Ő legalább holland, ahogy a király is – hajtogatta.

– Aki egyszersmind angol király – figyelmeztette egyszer a Főnök –, és Londonban van az udvara. A nagykereskedőknek pedig vannak barátaik ebben az udvarban, de Leislernek nincsenek. – Ezért óvta őt attól, miket mond.

Ahogy teltek a hónapok, a hatalmasságok közül oly sokan fellázadtak Meinheer Leisler ellen, hogy elkezdett vadászni rájuk. Lefogatta Meinheer Bayardot, közben körözést adott ki van Cortlandtra és sok másik emberre. Az egyszerű hollandok, akik szerették Meinheer Leislert, még a gazdagok házait is ostrom alá vették. Minthogy közéjük tartozott, a Főnök aggódott, hogy eljönnek hozzá is. Egy este azzal jött haza, hogy nagy gondok lesznek az utcákon, mire mondtam neki, hogy az asszonyom is odakint van.

– Menjünk, Quash – ragadott karon. – Jobb lesz, ha megkeressük. – Körbejártuk az egész várost. Már a Broadway alján, a Beaver Streeten jártunk, amikor megláttuk, hogy vagy száz asszony masírozik az erődhöz, mind azért, hogy támogassa Meinheer Leislert. Az élen nem más haladt, mint az asszonyom. Egy pillanatig a Főnök olyan dühösnek tűnt, hogy azt hittem, a fülénél fogva rángatja haza, de akkor hirtelen elnevette magát.

– Hát, Quash – csóválta a fejét –, így legalább abban biztosak lehetünk, hogy a mi házunkat nem égetik fel.

A végén persze a Főnöknek lett igaza. Hajó jött Londonból, tele katonákkal, hogy azok vegyék át a várost. Meinheer Leisler, aki jól ismerte az ellenségeit, megtartotta az erődöt, mondván, hogy Vilmos király határozott parancsa nélkül nem adja át. Hát végül az is megjött. Akkor aztán letartóztatták, mert a király veszedelmes rebellisnek nyilvánította.

– A barátaid állnak az egész mögött – vádaskodott az asszonyom.

– Örülj, hogy nem tartóztatnak le téged is – felelte a Főnök, de amikor a városatyák azt kérték Vilmos királytól, hadd végezzék ki Meinheer Leislert, azt mondta, hogy ezért szégyellhetik magukat.

*

Nem sokkal ezután hazatért a Főnök és Mr. Master kalózhajója. Csak csekély zsákmányt harácsolt össze, ami nem sok haszonnal kecsegtetett, de hozott néhány rabszolgát is. Nagyon nem tetszett, ahogy kinéztek.

– Nem hinném, hogy egészségesek – értett egyet Mr. Master. – Jobb lesz gyorsan továbbküldeni őket. – Már másnap túladott rajtuk.

Mindeközben szegény Meinheer Leisler a tömlöcben várta, hogy döntsenek a sorsa felől. A városban a legtöbben megütköztek ezen. A mi házunkra is nagy komorság telepedett, a gazdasszonyom szóba se állt senkivel. Május elején, amikor az egyik asszony, akivel az erődhöz masírozott, kölcsönkérte Naomit néhány napra, hogy megfoldozzon ezt-azt a farmján, és az asszonyom kölcsönadta, szerintem Naomi is örült, hogy kicsit elszabadulhatott. Olyan szomorú lett a ház, hogy én biztattam: „Vidd magaddal Marthát is.” Elmentek hát arra a bouweriére, ami csak néhány mérföldre esett északnak, és tíz napon át ott maradtak.

Ekkoriban az idő nagyon változékony lett. Egyszer tombolt a hőség, és úgy megállt a levegő, hogy az utcákon alig lehetett elviselni a lótrágya bűzét, máskor hirtelen lehűlt az idő, és szakadt az eső. Ez mindenkit megviselt. Általában jó kedélyű vagyok, de akkor még én is elkámpicsorodtam. Alig dolgoztam valamit. Végül Naomi és a kis Martha egy este visszatért. Nem sokat beszéltünk. Olyan fáradtak voltak, hogy mindketten egyből aludni mentek.

Másnap reggel kimentem a Főnökkel a vízpartra. Mr. Master és a többi kereskedő elszámolt a kalózkapitánnyal, és arról tárgyalt, hogy küldjenek-e még egy hajót. Ezután elmentünk az erődhöz, mert a Főnök és Mr. Master hírt akart hallani Meinheer Leislerről. Amikor kijöttek, a Főnök a fejét csóválta.

– Bayard mindenáron végezni akar vele – mondta Mr. Masternek. – Szerintem még Vilmos király parancsát se várja meg.

Azzal bementek egy fogadóba, amikor megláttam a kis Hudsont, ahogy felénk szaladt.

– Mi az, fiú? – kérdezte tőle a Főnök.

– Martha, uram. – Sírva fakadt. – Azt hiszem, halódik.

*

Szegény gyermek, sütött a láztól. Rettenetes volt nézni. Naomi is kezdett lebetegedni, ő is láztól reszketett.

– Azok a rabszolgák a Főnök hajójáról – árulta el. – Arra a bouweriére adták el őket, ahová mentünk. Már betegen érkeztek, az egyikük meg is halt. Biztos tőlük kaptunk el valamit.

Senki sem tudta, mi ez a kórság. Az én kis Marthám egész éjjel lángolt, amíg reggelre már levegőt is alig kapott. Naomival gondoztuk, de az éjszaka közepén Naomi is rosszabbul kezdett lenni. Megfürdettem hideg vízben, hogy leszorítsam a lázat, de az sem segített.

Azután reggel Clara kisasszony jelent meg az ajtóban.

– Ne jöjjön be, Clara kisasszony – figyelmeztettem. – Nem akarom, hogy elkapja.

– Tudom, Quash – felelte –, de gondoskodni akarok róla.

Fojtogatott a sírás, ahogy ezt mondta, de nyomban szóltam az asszonyomnak, hogy tartsa távol tőlünk Clara kisasszonyt. Az asszonyom mondta is neki, hogy nem jöhet be hozzánk, de Clara kisasszony mindig a maga feje után ment. Nem fogadott szót, még a Főnöknek és az asszonyomnak se. Azt mondta, addig nem megy sehová, amíg nem adott Marthának valami gyógyteát, amit azért vett, hátha használ neki. A Főnök azt mondta: „Akkor add oda Quashnak”, de ő nem, ő Martha kezét szorongatta, amíg belediktálta azt a teát. Martha alig tudta lenyelni, de talán tényleg használt neki, mert utána elcsendesedett. Azután Clara kisasszonyt is sikerült kiterelnem a szobából.