Copyright © Anne L. Green, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-53-3

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1–3., 2023

A hűség pokla, 2023

Smaragd sziget 1–2., 2024

Eltitkolt múlt – Bővített, javított kiadás, 2024

Toszkán borbáró, 2024

Elvarratlan szálak – Bővített, javított kiadás, 2024

Lapokba zárt titkok, 2024

Ördögi kísértés – Bővített, javított kiadás, 2025

A végzetét senki sem kerülheti el. A sorsunk nagykönyvének írója pedig olykor kegyetlen. Próbák elé állít, hogy az élet forró, izzasztó katlanjában folyamatosan kovácsoljon minket.

Ez a történet az élet legfontosabb leckéjét tárja elénk: minden döntés formál minket, legyen az jó vagy rossz. A hibáink nem kizárólag kudarcok, hanem lehetőségek a fejlődésre, mert csak az bánkódik igazán, aki próbát sem tett. Fanni is így indul el álmai és vágyai ösvényén, de az útja tele van váratlan kihívásokkal és sorsdöntő pillanatokkal.

Kedves olvasó, vajon te hogyan döntenél az ő helyében?

Szép remények,
örök küzdelmek

Szingliélet

„Tény, hogy néha nehéz egy szingli nő cipőjében járni. Ezért is van néha szükségünk különleges cipőkre, hogy egy kicsit megkönnyítsük a lépteinket.”

(Szex és New York c. film)

A tűsarkúm szaporán kopogott az iroda kövezetén, ahogy tálcával a kezemben sietősen egyensúlyoztam a tárgyaló irányába. A főnököm, Patrik az üzleti partnereivel együtt már nagyon várta az üdítő feketét, mintha enélkül el sem kezdődhetne egy megbeszélés.

– Fanni, hol a pokolban van már? – dörrent az igazgató hangja, amikor a tárgyalóból kidugta a fejét a folyosóra.

– Sajnálom, de a kávégépünknek vannak bizonyos korlátai. Egyszerre csak egy adagot képes leengedni – mentegetőztem, de ő továbbra is szúrós tekintettel vizslatott, majd szélesre tárta előttem az ajtót, hogy beléphessek rajta. Letettem a tálcát az asztalra, és már éppen távoztam volna, amikor megszólalt.

– Szaladjon, Éva! Hozza a laptopját, maga fog jegyzetelni!

Értetlenül pislogtam. Éva? Ki a fene az az Éva? Az én nevem Fanni. És szaladni? Ebben a cipőben? Na, azt felejtse el! Nem fogom kitörni a bokámat a kedvéért. És különben is, hol a titkárnője? Én csak egy huszadrangú recepciós vagyok. Hol a fenében lehet Dorka, amikor a legnagyobb szükség van rá?

– Ne bámészkodjon már! Iparkodjon! – emelte fel Patrik ismételten a hangját.

Barom! Habár magamban folyamatosan tiltakoztam, szitkozódtam, mégis szedtem a lábam, amilyen gyorsan csak tudtam, hogy elérjek a pultig. Nem könnyítette meg a dolgom, hogy közben úgy éreztem, mintha végig egy pallón egyensúlyoznék. Hogy miért viseltem nyolccentis tűsarkat, ha járni sem tudok benne? Jó kérdés. Azért, mert itt ez volt a protokoll, és senki nem kérdezte meg, hogy ez ínyemre van-e, vagy sem. Munkahelyi dresszkód. Slussz-passz. Az álláshirdetésben elfelejtették megemlíteni, hogy szigorú elvárás hiper sikkes titkárnői álarcot viselni egész nap, az ember ajkáról nyolc óra munka után sem hervadhat le a mosoly, ám a gomblyukában büszkén viselheti a cég logóját. Amióta felvettek, próbáltam ehhez hozzászokni, de ha nem láttak, igyekeztem kibújtatni a tűsarkúból a lábam, és inkább mezítláb ácsorogtam a pult mögött.

Útközben bekukucskáltam Dorka irodájába, de nem láttam őt sehol. Ördög és pokol, tegnap azért figyelmeztethetett volna, hogy nem ér ide időben. Akkor felkészülök.

Az utolsó pár métert már a falnak támaszkodva tettem meg, és úgy lihegtem, mintha lenyomtam volna egy maratont. A laptopomért nyúltam, amikor váratlanul kivágódott a fotocellás ajtó, és beviharzott rajta Dorka.

Hála istennek!

– Megkezdődött már? Atyavilág! Ki fognak rúgni – dobott le mindent a kezéből az asztalomra, majd a tízcentis magas sarkújában futólépésben haladt a tárgyaló irányába. Nem akartam hinni a szememnek. Kihajoltam a pult mögül, hogy jobban szemügyre vehessem a mozdulatait.

Olyan fürgén mozog, mintha ebben jött volna a világra. Bámulatos! – irigykedtem.

Amikor magamhoz tértem, egy öltönyös fazon várakozott a pult előtt. Annyira meglepődtem, hogy megugrottam ijedtemben.

Ez meg mikor és hogy a fenébe került ide?

– Látom, maga is vonzónak találta a hölgy hátsóját – köszörülte meg a torkát.

– Én? Dorka fenekét? Hah! Hát ez vicces! – Hangos kacagásban törtem ki. A férfi meleg, barna szeme vidáman csillogott.

– Láttam, amit láttam – kacsintott felém. – De ígérem, nem árulom el senkinek a titkát. Egyébként Nemes Dominik vagyok.

– Ó! Maga a góré, akarom mondani, az igazgató. Már csak magára várnak odabent. Jöjjön, mutatom az utat! – indultam meg a tárgyaló felé.

Nemes, sármos, harmincas pasas volt, akinek a mosolya úgy sugárzott, hogy még a tűsarkúban sajgó lábam is kevésbé fájt tőle. Vagy egyszerűen csak nem szerettem volna lebőgni előtte.

Minden egyes lépésem mértani pontossággal terveztem meg, nehogy véletlenül is megbotoljak. Már éppen befordultam volna az ajtón, amikor megbicsaklott a lábam, a dögös vezér pedig utánam kapott.

– Vigyázzon! – segített megtalálni az egyensúlyom. A főnököm kirohant elénk, és olyan tekintettel méregetett, mintha meg akarna ölni.

Tuti, ki fog rúgni.

– Á, Nemes úr! Örülök, hogy itt van. Fáradjon beljebb! – terelte be a vendéget. – Maga meg, Evelin, szedje össze magát, és hozzon pár palack ásványvizet! – ripakodott rám. Miután az orrom előtt becsukódott az ajtó, hangosan kifújtam a levegőt. A folyosón néma csend honolt. Gyorsan kibújtam a cipőmből, az ajtó mellé helyeztem, majd mezítláb sprinteltem el a konyháig, azután vissza. Mielőtt beléptem volna, visszavettem a cipőt, és teljesítettem az utolsó küldetésem. Alig vártam, hogy leülhessek a recepciós székembe, ahol nagyobb biztonságban éreztem magam.

Egy órával később véget ért a megbeszélés, a résztvevők szállingózni kezdtek a folyosón.

– Örülök, hogy befáradt hozzánk, Nemes úr! Köszönöm, hogy ránk is szánt egy kis időt. Remélem, elnyeri majd a tetszését az ajánlatunk – loholt a főnököm a magabiztosan lépkedő Nemes mellett. Elégtétel volt a mindig pökhendi Patrikot a meghunyászkodó szerepében látni.

– Köszönöm a kedvességét! Remélem, hamarosan újra találkozunk – állt meg előttem Nemes.

Menten lepetézek. Ez hozzám beszél? Zavaromban csak pislogtam rá.

– Én is remélem… uram – bájologtam, a legcukibb mosolyomat villantva felé. A főnököm egy pillantással figyelmeztetett, hogy mondanom kellene még valamit.

Á, ja igen!

– Ha társaságunkat választja, egészen biztosan többször látjuk majd egymást – böktem ki. Patrik arcáról elégedettség tükröződött.

– Megfontolom – húzta Nemes féloldalas mosolyra az ajkát, ami felettébb jól állt neki. – Maga lesz az első, aki megtudja, hogyan döntöttem – búcsúzott el, majd kisétált a fotocellás ajtón.

– Mi a fenét mondott neki, hogy így az ujja köré csavarta? – nyúzott azonnal a főnököm.

– Én? Semmi különöset – vontam meg a vállam.

– Bármit tett is, ne hagyja abba! Szükségünk van erre a tenderre – parancsolt rám, és eltűnt az irodájában.

Bármit tettem is… Higgye azt Nemes továbbra is, hogy Dorka hátsóját bámulom? De hiszen nem is azt néztem, csak ő hiszi azt. Teljesen összezavarodtam.

Munkaidő vége előtt Dorka állt meg az asztalomnál.

– Figyi, Fanni! Az van, hogy Patrik nagyon elégedetlen veled – köszörülte meg a torkát. – Ha nem szeded össze magad, sajnos még én sem segíthetek rajtad. Csak az mentette meg ma a hátsód, hogy Nemes csipázott téged.

…sokkal inkább a te feneked.

– Mi rosszat csináltam? – kérdeztem értetlenül.

– A munkáddal nincs gond, csak az ügyetlenségeddel. Megtanulhatnál már járni abban a cipőben – vetett jelentőségteljes pillantást a tűsarkaim irányába.

– Próbálkozom… – sütöttem le a tekintetem.

– De az ide nem elég! – emelte fel a hangját. – Gyakorolj többet! Még csak az hiányzik, hogy valakit nyakon önts gőzölgő, forró kávéval.

Teljesen kiborultam. Kész röhej! Egy ilyen nívós cégnél a legnagyobb elvárás a tűsarok. A kvalitásokra senki sem kíváncsi, amennyiben nem képes az illető modell módjára végigsétálni nyolc centin a folyosón.

Csalódottan indultam az autómhoz, hogy végre hazamenjek Szentendrére. Beültem, de ahogy kihajtottam a parkolóból, csak még rosszabb lett az addig sem rózsás kedvem. A délutáni dugóban lépésben tudtam araszolni az Árpád híd irányába. Az órámra pillantottam.

Vajon sikerül felállítanom a hét rekordját? Jó lenne minél előbb otthon lenni.

És akkor a Waze hirtelen útvonalat módosított. Balesetet jelzett a hídon. Közelebb hajoltam, és elszörnyedve láttam, teljesen más sávban kellene lennem ahhoz, hogy irányt válthassak.

– És ezt hogyan gondoltad, Andris, te szerencse nélküli? – mérgelődtem hangosan. Andrissal, a navigátorommal már bejártam egész Magyarországot. Habár szeszélyes volt a kapcsolatunk, jó ideje ő volt az egyetlen férfi az életemben. Sokszor morgolódtam ugyan vele, mégis többnyire elégedett voltam a javaslataival. Kizárólag azok az alkalmak rontottak a viszonyunkon, amikor a legmeredekebb, legkanyargósabb útvonalat választotta ki vagy amikor olyan utcákba akart bevinni, ahová behajtani is tilos volt.

Andris szüntelenül, egyre erőszakosabban ismételgette, hogy térjek már le a megszokott utamról, de én csökönyösen tartottam az irányt. Ennek eredményeként hosszú perceken át várakoztam a híd közepén. Andris, mintha csak duzzogott volna, jó ideje meg sem szólalt, én pedig bűnbánóan tűrtem a szívást, hiszen a döntésemnek köszönhetően valóban felállítottam a hét rekordját: a legrosszabb időt egész hónapban.

Amikor végre hazaértem, kimerülten rogytam le a kanapéra. Lehunytam a szemem, és lassan elbóbiskoltam a fáradságtól, amikor csengettek. Kipattant a szemem.

Nem várok senkit. A postáshoz meg már késő van, kaját pedig nem rendeltem. Kelletlenül feltápászkodtam, és eltámolyogtam az ajtóig. Amikor kitártam, a legjobb barátnőm ácsorgott előttem teljes harci díszben. A flitteres ruhájáról visszaverődő fények elvakítottak.

– Halihó, csajszi! – vigyorgott. – Ne mondd, hogy elaludtál! – vágott kétségbeesett arcot.

– Á, Gina! Olyan ragyogó vagy… A napra lehet nézni, de rád nem – gúnyolódtam vele.

– És te miért nem vagy még kirittyentve? – mért végig. – Úgy festesz, mint egy fapina. Ha ebben jössz a buliba, minden pasi farkát behúzva menekül majd előled.

Értetlenül pislogtam, majd gondolatban fellapoztam a naptáramat.

Csütörtök. Úristen! Csütörtök. A homlokomra csaptam.

– Jesszus, te elfelejtetted Andi szülinapját! – nézett rosszallóan.

– Nem tudtam, hogy ma van – kerekedett el a szemem. – De nincs veszve semmi, csak fél órát kérek.

Úgy rohangáltam a lakásban összevissza, mint egy őrült méh, aki nem találja a kaptárját. Iparkodtam rendbe szedni magam.

– Basszus! – dobta le magát a fotelbe a barátnőm.

Eszeveszett tempóban szaladtam fel az emeletre, vágtam ki a szekrényajtót, és matattam a ruháim között. Kikaptam az elsőt, ami alkalmasnak tűnt egy partira, majd magamra rángattam. Leültem a sminkasztalom elé, mert bizony nekem olyanom is volt. El sem tudtam képzelni nélküle az életem, pedig időnként valóban életmentőnek bizonyult, hiszen minden kéznél volt. Sebtében felkentem a sminkemet, majd a dús, göndör hajamat kezdtem cibálni.

Istenem, hogy utálom! Mindennap legalább húsz percet elvesz az életemből. Határozott mozdulatokkal kontyba fogtam, majd többszörösen rögzítettem, mert amilyen erős és rakoncátlan, félő volt, hogy már a buli kezdete előtt úgy nézek majd ki, mint egy boszorkány.

Amikor úgy ítéltem meg, hogy kész vagyok, gyorsan visszafutottam Ginához.

– Mehetünk – lihegtem, mire Gina lassan végigmért.

– Mondtam már, hogy nagyon utállak? – húzta el látványosan a száját.

– Azt akartad mondani, hogy szeretsz – javítottam ki.

– Nem! Utállak. Bármit veszel magadra, szexi vagy. Eszem ágában sem lenne egy ilyen göncöt magamra rántani, neked mégis kiemeli az alakod. Igenis utállak, mert felzabálhatsz egy egész hentesüzletet, mégis úgy nézel ki, mint egy divatbemutató modellje – fakadt ki.

Szaporán pislogtam párat.

– Oké, még siránkozol egy sort, vagy indulunk végre?

– Menjünk! – emelkedett fel. – Odafelé én fizetem a taxit, vissza pedig te – szögezte le előre.

– Ezek szerint itt alszol nálam – kaptam észbe.

– Ahogy az már lenni szokott. Örülök, ha hajnalban idáig eljutunk.

– Igen, de nekem holnap még munka van – nyögtem fel. Bevillant, hogy szabadnapot kellett volna kérnem. Ám ezt hamar elhessegettem.

Alig dolgozom ott pár napja, biztos nem néznék jó szemmel. Főleg a mai szereplésem után.

– Az a te bajod. Van kulcsom. Majd bezárok, ha magamhoz tértem.

Mire ezt megtárgyaltuk, megérkezett értünk a taxink. Beültünk, de Ginának egész úton be nem állt a szája.

– Milyen az új meló? Bevált? – támadott le a kérdéssel.

– Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy vesd be a boszorkányerődet, mert egy csodára lenne szükségem, hogy bekerüljek?

– Aha. És bent is vagy. Ám ezt ne nekem köszönd, mert ha valóban boszorkány lennék, tele lenne a város egy csapat brekegő békával, hogy folyamatosan a szüleimet bosszantsák.

– Igen, de most egy még nagyobb csodára lenne szükség, hogy bent is maradjak. Napi szinten azt várják, hogy varázsoljak valamit, miközben állandó életveszélyben vagyok – céloztam a magas sarkúra, és ha mindez nem lenne elég, a főnököm, Patrik egy igazi Demogorgon, akitől kitör rajtam a frász. Teljesen kész vagyok.

– Biztos vagyok benne, hogy belejössz majd – legyintett.

– Örülök, hogy legalább egyikünk így gondolja, mert én abszolúte nem. Mindössze nyolc centi választ el attól, hogy a karrieremet siker koronázza.

– Nyolc centi? – hüledezett. – Annyi csak nem jelenthet gondot, bár amilyen régen nem voltál pasival, talán ennyi sem jut át a sűrűre szőtt pókhálón – kacagott jóízűen.

– Te annyira hülye vagy! – csattantam fel, és elpirultam, amikor a tekintetem összeakadt a taxiséval. – Én a cipősarkamra céloztam – magyarázkodtam, de tudtam, hogy Gina értette ezt anélkül is.

– Remélem, Andi hívott partiképes pasikat is. Jólesne már egy legalább tizenhárom centi – kacsintott felém.

A sofőr újabb pillantását kaptam el. Kínos volt nekem ez a beszélgetés.

– Egy kiciánozott városban élünk, Fanni. Nekünk itt már nincs új a nap alatt. Akivel eddig találkoztam, az vagy nős, vagy nagyon nős, vagy barátnős, vagy az anyjával él, vagy a kutyának se kell.

– Valószínűleg a fiúk is így vélekednek rólunk, nem gondolod?

Gina sértődött arcot vágott.

– Igen – erősítettem meg. – És a helyzeten nem segít, hogy hülye picsaként viselkedsz a randikon – figyelmeztettem.

– Csak ha a helyzet úgy kívánja. És tény, hogy az utóbbi időben elég gyakran úgy kívánta. De ennek ellenére azért még reménykedhetek, nemde? Pesten végül is nagyobb a merítés – csillant fel a szeme.

Igen, persze, főleg a „a kutyának se kell” rétegből. De nem volt kedvem vitát nyitni, így inkább nem mondtam semmit.

Hamarosan begördültünk a címre, amit Gina bediktált. Andi bulijának helyszínére, ahol már nagyban folyt a parti. Meg is lepődtem, mert biztosra vettem, hogy egy ekkora bulihoz kibéreltek egy szórakozóhelyet, mégis Andi lakása előtt tett ki minket a taxi.

– Ez most komoly? – hüledeztem. – Nem gondoltam volna, hogy Andi házibulit rendez. Azt meg főleg nem, hogy ilyen forgalmas helyen lakik. És mit szólnak ehhez a szomszédok?

– Az legyen a házigazda baja – legyintett. – Én inkább azért aggódom, lesz-e elég pia. A fejemet ingattam, de követtem őt egészen a lakásig, ahol az ajtó tárva-nyitva állt. Már majdnem beléptem, amikor megakadt a szemem az egyik szomszédon, aki rosszalló pillantással mért végig.

– Ribancok! – csapta be az ajtaját. Szaporán pislogtam párat, majd végignéztem magamon. Nem is igaz!

– Helló, csajszik! – szaladt elénk Andi. – De jó, hogy befutottatok végre. A srácok már hiányolták a friss húúúst – kacarászott spiccesen.

Alaposan szemügyre vettem a társaságot, és elismerően bólogattam. Ginának igaza van. Ezt józanul nem lehet majd elviselni.

A barátnőm beolvadt a környezetbe, elindult ismerkedni, én pedig töltöttem magamnak egy gin-tonikot. Szerencsére volt a kedvenc márkámból, ami egy csepp vigaszt nyújtott. Felemeltem a poharam, hogy belekortyoljak, de a kezem megállt félúton, mert Gina már tövig nyomta a nyelvét egy fiú szájába. Olyan gátlástalanul smároltak, hogy kis híján kiejtettem a poharat a kezemből.

– Menjetek szobára! – lépett melléjük Andi vígan nevetgélve. Én pedig attól féltem, tényleg megteszik. Nem akartam ebben a közegben egyedül maradni.

– Róbert vagyok, te meg biztos Fanni – támasztotta meg mellettem a pultot egy srác.

– Bárki is volt az informátorod, jól tájékoztatott – próbáltam remekül érezni magam.

– Inf… Mi? Á, csak ugratsz! Vicces csajszi vagy te – bökött felém az ujjával, és kacsintott.

Az ilyen alkalmak világítottak rá, hogy a józan ész a mai világban nem áldás, hanem büntetés. Minden áldott nap, miután kiléptem az utcára, meg kellett küzdenem azokkal, akiknek nincs.

– Igen! Ugrattalak! – bólogattam helyeslően, és felhörpintettem az italom. Már éppen lelépni készültem, amikor újra megszólalt.

– A következő kört én fizetem. Mit iszol?

Megráztam a fejem.

– Engem nem lehet csak úgy lekenyerezni, de ha már próbálkozol, legalább stílusosan csináld! Ingyen van a pia, idióta – hagytam faképnél.

– Ne is törődj vele! – szegődött mellém egy másik alak. – Doma vagyok – hajolt vészesen közel, de kitértem előle.

– Én meg rémálom – feleltem ingerülten.

– Hogy ma már milyen neveket engednek törzskönyvezni… – dülöngélt mellettem jobbra-balra.

– Anyakönyvezni – javítottam ki.

– He?

– Hagyjuk! Kiütközött a kultúra – húztam el a számat. Kezdte a szitu túlfeszíteni nálam a húrt. A tekintetemmel Ginát kerestem, hogy szóljak neki, én inkább lelépek.

– Csodálatos érzés a köztünk lévő kémia – csúsztatta Doma a tenyerét a fenekemre.

– Ja! Én is érzem – fintorogtam.

– Olyan jó, hogy mindketten ezt érezzük, együtt mehetnénk el…

– Igazad lehet – pipultam be. – Én haza, te meg a francba – csaptam a kezére, amit gyorsan elkapott, én pedig hátráltam.

– Te most faképnél hagysz? – állt az utamba.

Jé, mégis észkombájn!

– Ami azt illeti, igen – szerettem volna megkerülni, de megragadta a karom.

– Meg sem próbálsz velem kedves lenni – szűrte mérgesen a fogai között.

– Kedvesnek lenni ingyen van, de az olyan hülyékkel kedvesnek lenni, mint te, azt már ügyfélszolgálatnak hívják. És azért nekem fizetnek, barom – akartam megszabadulni tőle.

– Ez elég fizetség lesz? – dörzsölte hozzám az álló farkát.

– Pfuj! – löktem el magamtól, és lépteimet megszaporázva indultam el abba az irányba, amerre Ginát sejtettem, de nem láttam sehol.

– Manapság hülyének lenni sem olyan egyszerű feladat. Hatalmas a konkurencia – szólalt meg valaki mögöttem.

Egy újabb vadbarom!

– Én akkor is hálás lennék, ha elkerülnének, mert erre az évre már bőven rekordot döntöttem – szegtem fel az állam.

– Ha ehhez hasonló helyekre jársz, ne csodálkozz! – támasztotta a falat egy itallal a kezében.

Ő legalább nem nyomul rám azonnal.

– Bocsi, a szülinapi meghívón nem tüntették fel, hogy válogatott hülyék lesznek a vendégek – szórt szikrákat a szemem.

– Gyakran általánosítasz? – biccentette oldalra a fejét.

– Ha valahol zsinórban ömlik rám a szar, akkor igen. Egyébként te normálisabbnak tűnsz.

És elég helyesnek is… De ezt inkább megtartottam magamnak.

– Elárulok egy titkot. Azért, mert én nem voltam rajta a vendéglistán – kacsintott rám.

– Itt mindenkinek belement valami a szemébe? – horkantam fel az újabb kacsintásra. Hangos kacagásban tört ki.

– Én meg még azt hittem, unatkozni fogok ma este – jegyezte meg széles vigyorral az arcán.

– Hogy érted azt, hogy nem voltál rajta a listán? Akkor hogy kerülsz ide?

– Ki tudja? – vonta meg a vállát. – Talán egy szomjas szomszéd vagyok, de az is lehet, hogy csak erre jártam, és nyitva volt az ajtó.

– Te most szórakozol velem? – méregettem gyanakodva, de ő csak tovább bazsalygott. – Na jó, azt hiszem, az lesz a legjobb, ha megkeresem a barátnőmet, és lelépek.

– Máris? Hiszen csak most indul be igazán a buli.

– Hát éppen ez az. Ebben én már nem akarok részt venni.

– Hazadobjalak? Hol laksz? – ajánlkozott.

– Ittasan? – méregettem a whiskyspoharat a kezében.

– Ez csak narancslé. Nem találtam vizespoharat – gurította le a maradékot. – Nos, akkor hová is lesz a fuvar?

Teljesen önzetlenül. Na persze! Ő is csak egy numerában reménykedik.

– A szomszédom háza mellé – feleltem lazán.

– Okééé, és az hol van? – ingatta hitetlenkedve a fejét.

– Nem fogod elhinni, az enyém mellett – vágtam morcos arcot.

– Nem áll jól neked a duzzogás. De igazad van. Ideje rendesen bemutatkoznom. Marci vagyok, és jelen pillanatban nagyon örülnék, ha a húgom fele olyan megfontolt lenne, mint te – sandított Andi irányába.

– Ó! – eszméltem fel. Nem telt tőlem többre.

Andi mi a fészkes fenéért nem mesélt nekünk a sármos, zöld szemű bátyjáról?

– Azért ajánlottam fel, hogy hazaviszlek, mert látom, már ittál, és zaklatottnak is tűnsz.

– Nem pesti vagyok, de azért köszönöm. Biztos minden lánnyal ilyen figyelmes vagy – utaltam rá, hogy nem vagyok hülye. Nagy valószínűséggel minden csajnak felajánlja majd ezt a kedves gesztust, annak reményében, hogy valaki be is hívja éjszakára.

Hát, az biztos, hogy nem én leszek az.

Közben felbukkant Gina. Éppen az illemhely felé tartott, így elé vágtam.

– Látom, jól szórakozol – tettem neki szemrehányást.

– Ezért jöttünk, vagy nem? – nézett rám, mint egy idiótára.

– Igen, úgy volt, de nem érzem jól magam. Haza akarok menni. Különben is, holnap dolgoznom kell.

– Jaj, olyan unalmas vagy, Fanni! – lökött rajtam egyet. – Lazíts már egy kicsit, az isten szeremére! Élvezd és éld az életed, mert csak egy van belőle! Néha megéri kockáztatni. Ha így folytatod, komolyan mondom, szingli vénkisasszony maradsz – teremtett le, majd félrelökött az útból, és eltűnt a vécében.

Tényleg unalmas lennék?

Amíg ezen tanakodtam, észre sem vettem, hogy Marci ácsorog mögöttem.

– Nos, akkor kell az a fuvar, vagy maradsz, és megvárod a felfuvalkodott barátnődet?

Tanácstalanul toporogtam.

– Oké, látom nem erősséged a döntéshozatal. Viszont én megéheztem. És ahogy látom, Andi inkább szomjas volt, mint éhes. Egy falat kaja sincs a házban. Amíg kitalálod, mi legyen, én lemegyek a szemközti büfébe, és harapok valamit – fordított nekem hátat, majd eltűnt. Sebtében mértem fel a lehetőségeimet.

Ha itt ragadok, folytatódik a harc az IQ-betyárokkal, de ha most hazamegyek, Gina nem bocsátja meg nekem, hogy itt hagytam. A legjobb az lenne, ha valahol a közelben tudnám eltölteni az időmet.

Hezitáltam egy darabig, majd újraterveztem. Megszaporázott léptekkel követtem Marcit a büfé irányába. Megpillantottam őt az egyik bokszban, odasétáltam, és a legnagyobb természetességgel ledobtam magam vele szemben.

Éppen beleharapott volna a hamburgerébe, de a szendvics megállt a szája felé félúton.

– Rájöttem, hogy ennem kell valamit – emeltem fel az étlapot, hogy eltakarjam vele a bizonytalanságot tükröző arcomat. Alig futottam át a kínálatot, megjelent mellettem a pincérlány.

– Egy cézársalátát szeretnék, és egy bodzás limonádét. Köszönöm!

Marci hangosan horkant egyet. Félrebiccentett fejjel tanulmányoztam őt.

– Azt mondtad, éhes vagy – nyelte le a falatot.

– Igen, az – bólintottam.

– Akkor miért salátát eszel? – szegezte nekem a kérdést.

Jogos! Mert valójában nem mardos az éhség, csak nem volt kedvem a sok tapló között lődörögni.

– Mert vigyázok az alakomra – húztam ki magam.

– És feltételezem, futni is jársz – emelkedett meg kérdőn a szemöldöke, miközben alaposabban is szemügyre vett.

– Igen, szoktam. A Duna-parton – mosolyodtam el.

– Mondd csak, láttál te már élőben vízilovat? – hajolt felém közelebb.

– Persze hogy láttam, de miért kérdezed? – dőltem az irányába én is.

– Mert az is csak zöldséget eszik, és még kocogni is szokott. Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem ez a fajta fogyókúra nem tűnik hatásosnak – suttogta.

Halálkomoly arccal adta elő, de én hangos kacagásban törtem ki, amikor leesett, hogy ugrat.

– Nem volt rossz – ismertem el, miközben megérkezett a rendelésem. – Andi nem mesélt eddig rólad – jegyeztem meg, miközben a villámmal a zöldségeket piszkáltam.

– Rólad se – vonta meg a vállát.

– Az más, én csak egy lány vagyok a sok közül, de te a bátyja vagy – horkantam fel.

– Nem szokása dicsekedni velem.

– Hát, ez nagy hiba – sóhajtottam fel. Marci tekintete összeszűkült, én pedig elvörösödtem, amikor rádöbbentem, hogy ezt hangosan is kimondtam.

Amióta leültem vele szemben, alaposabban is módomban állt szemügyre venni őt. Már a lakás félhomályában is feltűnt, hogy helyes, de a barna félhosszú fürtök mellett a vidám, meleg, barna szeme akkor vált csak igazán igézővé.

– Ezért nála reklamálj! Bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy keveset vagyok itthon, Magyarországon. Egy olasz cégnél dolgozom. Most is csak a szülinapjára jöttem haza. Holnap már megyek is vissza.

– Értem – válaszoltam kissé lelombozva.

Szóval bővült a lista, a jó pasi már nemcsak nős vagy barátnős vagy az anyjával él vagy a kutyának se kell, de ezek szerint áthidalhatatlan távolságban is lakhat. Ez az én formám.

– És te? – érdeklődött.

– Én? – kapkodtam a fejem. – Nemrég kezdtem el dolgozni egy marketingügynökségnél.

– És tetszik a meló?

– A meló tetszene, csak a körülmények nem. Úgy érzem, ott nem lehetek önmagam.

– Hmm. Aki marketinggel foglalkozik, az valójában soha nem lehet önmaga – nézett mélyen a szemembe. – Hiszen vagy a célpiac figyelmét akarja felkelteni, vagy a potenciális vásárlókat szeretné döntésre bírni, ergo többet eladni a reklámozott termékből vagy szolgáltatásból. Ehhez azonban el kell nyerni mások szimpátiáját. Olyannak kell lennie, amilyennek látni akarják őt.

– Valahogy így. Csakhogy ez nálam két oldalról jön. Maga a cég, ahol dolgozom, elvárja, hogy ne csak okos legyek, de dekoratív is. Ugyanakkor ott vannak az ügyfelek, akik pedig inkább az emberi oldalamat szeretnék látni. Sokszor az az érzésem, itt nem érik be a tökéletesnél kevesebbel. Minden áldott nap így kell léteznem. Pedig én közel sem vagyok olyan tökéletes. Sőt!

– Mindenkinek nem is lehetsz az. Meg se próbáld, mert ha mégis, abba bele fogsz rokkanni!

– De ezt várják el tőlem – erősködtem.

– Akkor mondj fel, és keress másik munkahelyet! – felelte lazán.

– Ez nem ilyen egyszerű – csattantam fel.

– Már miért ne volna az?

Milyen ostoba kérdés ez?

– Mert szükségem van a pénzre – háborogtam.

– Jaaa, ha te eladtad magad, akkor ne panaszkodj! Remélem, kellőképpen megkérted az árát, mert egy életen át maszkot viselni egyenlő a lassú öngyilkossággal.

– Azért nem ilyen drasztikus a helyzet – legyintettem.

– Azért mondod ezt, mert még csak most kezdted, de beszélgessünk egy év múlva! Meglátjuk, mi lesz belőled, ha álarcok alatt vakaródzol egy életen át, ahelyett, hogy megismernéd és megtanulnád kezelni a valós énképedet. Ne érts félre! Nem azt mondom, hogy az embernek nem lehet egy egyszer használatos álarca. Néha szükség is van ilyesmire. De a tartósan felragasztott maszk… Az kicsit problémás. Remélem, amikor újra találkozunk, még felismerlek, és nem pánikolok be az eldeformálódott arcod láttán. Egyet ne felejts el, szép szemű! Az önismeret és az önelfogadás elengedhetetlen, ha nem akarsz egy teljes életen át szorongani. Ne viselj álarcokat, mert az nem a te világod!

– Mi vagy te, valami coach? – méltatlankodtam.

Alig ismer, de már ítélkezik.

– Nem, csak igyekszem hallgatni a megérzéseimre. Nem tetszik, ha nem lehetek önmagam, ahogy az sem, ha valaki, aki szeretne megismerni, mást akar mutatni, mint ami. Hidd el, ezt hamar levágják azok, akik rendben vannak!

– És te azt gondolod, rendben vagy? – kérdeztem vissza enyhén csípős hangsúllyal.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy erre törekszem. Talán könnyebb naponta arcokat cserélni, mint vállalni a sajátodat, de idővel baromi fárasztó.

Egyre inkább nyomasztott ez a beszélgetés.

– Van barátnőd? – fúrtam a tekintetem az övébe.

– Most éppen nincs.

– Aha – bólogattam elégedetten.

– Egy szóval sem állítottam, hogy én az ellenkezőjét akarnám. Te akarsz mindenáron bepasizni – somolygott.

– Ezt meg ugyan miből gondolod? – emelkedett meg a pulzusom.

– A kétségbeesésből az arcodon. Ám attól, hogy valaki szingli, nem ér kevesebbet, sőt. Nem árt bizonyos szint fölött nem süllyedni bizonyos szint alá. A randizás többnyire színjáték. Először csak a felszínt látjuk, azt, amit láttatni enged, de idővel egyre jobban vágyunk arra, hogy mélyebbre ásva megismerjük és elfogadjuk a gondolatait, érzéseit is. És itt szokott bekövetkezni a koppanás, vagyis amikor kiderül, hogy a másik nem is az, akinek látszik.

– Kicsit megkeseredett vagy, nem gondolod?

– Csak realista. Én is, akár csak te, várom az igazit, azt, aki már az első pillanatban sem visel álarcokat.

– Már bocs, de amiket mondasz, attól kicsit nagyképűnek látszol.

– Miért? Az még nem önzés vagy egoizmus, ha időt és energiát szánunk önmagunk elfogadására és megismerésére. Én arra törekszem, hogy minden reggel bátran léphessek ki a fürdőszobából és mutathassam meg a valódi arcomat a világnak. Legfőképpen annak, aki mellettem áll majd jóban és rosszban.

– Szorítok neked, hogy ez összejöjjön! – húztam el a számat cinikusan.

– Én is neked, szép szemű. Leld meg a boldogsághoz vezető helyes utat!

– Mondd csak, be szokott jönni ez a csajozós szöveg? – ingattam hitetlenkedve a fejem.

– Nem igazán – nevette el magát. – Flúgosnak néznek.

– Mert kicsit az is vagy – helyeseltem.

– Mondja ezt az, aki eladja magát. Hát, ha meg kellene tippelnem, hogy kettőnk közül kinek ment el az esze… – Az órájára pillantott. – Ejha! De elszaladt az idő! Ideje ránéznem a húgomra. Indulnom kell! – nézett mélyen a szemembe. – Visszakísérhetlek?

Bólintottam. Az úton egyikünk sem szólt egy szót sem. Némán sétáltunk egymás mellett. Mielőtt beléptem volna a lakásba, az arcát tanulmányoztam.

Vajon mennyi idős lehet? Mitől ilyen kiábrándult?

Ám ahogy megérkeztünk, már mindenki a maga gondjával volt elfoglalva. Én Ginával, ő meg Andival. Egyik lány sem volt éppen a legjobb passzban. Felnyaláboltam a barátnőmet, aki szinte eszméletlen állapotban vergődött. Nagy nehezen kitámolyogtam vele a folyosóra, amikor megérkezett a felmentősereg: Marci. Felkapta a barátnőmet az ölébe, és segített kivinni a taxihoz.

– Köszönöm – hálálkodtam neki, amikor besegített engem is az autóba.

– Sajnos nem kísérhetlek tovább. Andi is eléggé kiütötte magát. Boldogulsz vele, amikor hazaértek?

– Hát persze – biccentettem, majd hirtelen rossz érzések kezdtek gyötörni. – Mondd csak, látjuk mi még egymást? – kaptam a keze után.

– Nem hiszem, szép szemű – lágyult el az arca. Nem tudtam volna megmagyarázni, miért, de szomorúság lett úrrá rajtam. – Vigyázz magadra, Fanni! – lépett el az autótól. – És ne feledd! Ne viselj álarcot, mert az nem téged mutat!

Az autó elindult, mi egyre távolodtunk, ő pedig egy ideig nézett még utánunk, majd visszasétált az épületbe. Hosszan nem eresztett egy nyomasztó érzés, hogy valami nagy dolog történik, és én lemaradok róla.

Kapcsolati háló

„Általában képtelen vagy ellazulni és élvezni a másik társaságát, mert mindig okot keresel a mosolya mögött. S a gyanakvásod gyakran nem is alaptalan, mert hát az emberek életében mindig minden az üzletről szól. A legtöbb kapcsolat általában érdekkapcsolat, amely az egyén túlélésének érdekében jön létre.”

(A. J. Christian)

Másnap reggel, habár nem ittam sokat, mégis erős fejfájással keltem. Az ébresztőórám többszöri figyelmeztetése után sikerült csak feltápászkodnom. Mi lett volna, ha iszom is? Felültem az ágy szélére, majd megjelent előttem a főnököm arca. Az a megvető tekintet, amit akkor dob be, ha ilyen állapotban jelenek meg a munkahelyemen. Hirtelen felpattantam, és megcéloztam a fürdőszobát, hogy embert faragjak magamból. Hosszas próbálkozás után feladtam, a rakoncátlan hajtincseimmel ugyanis nem igazán tudtam mit kezdeni, ezért inkább azt a verziót választottam, hogy szabadon hagyom. Sőt, jó alaposan fel is borzoltam, mert minél kócosabb volt, annál szexibben hatott. Na, nem mintha ezzel odabent bárkit is le tudtam volna venni a lábáról.

Indulás előtt ránéztem Ginára, aki ugyanúgy hason fekve horkolt, ahogy előző este ledobtam. Irigykedve mértem végig, majd fogtam magam, bepattantam az ütött-kopott autómba, és elindultam Pest irányába.

Minden reggel rájöttem, mennyivel egyszerűbb és gyorsabb lenne átszokni a tömegközlekedésre, de lustább voltam annál, hogy reggelente kómásan ácsorogjak a HÉV-megállóban a sok idegesítő idióta között. Drága árat fizettem a nyugalmamért, ami nemcsak a borsos benzinköltségben mutatkozott meg, de a fél órával hosszabb menetidő is ezt erősítette.

A vállalat parkolójában vettem csak észre, hogy kis híján elkéstem. Nem is kaptam magamra a magas sarkút, futólépésben közeledtem, amikor megpillantottam a bejáratnál Patrikot.

– A picsába! – ugrottam egy bokor takarásába, ahol sebtében előhalásztam a tipegőmet, és kapkodó mozdulatokkal éppen lecseréltem volna, amikor a nagy lendület miatt a fenekemre huppantam, épp a betonra. Az ég felé emeltem a fejem, hogy káromkodjak egyet, amikor megpillantottam a fölém tornyosuló Nemes Dominikot.

Ez ennél cikibb már aligha lehet.

Értetlenül bámult le rám.

– Tudja, elgurult a… A…

– Gyógyszere?

– Az! Vagyis nem. A fülbevalóm – kaptam észbe, majd úgy csináltam, mint aki éppen megigazgatja a fülénél. – Ezt kerestem.

– Értem – bazsalygott, és a csupasz lábam vizslatta. Szerettem volna elsüllyedni szégyenemben.

– Megtenné, hogy erről nem tesz említést a főnökömnek? – köszörültem meg a torkom.

– Hát persze – nyújtotta a kezét, én pedig elfogadtam a segítséget. Felhúzott maga mellé, majd a közeli padhoz kísért, ahol gyorsan kicserélhettem a cipőmet.

– Jöjjön! Bekísérem – köszörültem meg a torkom, ahogy végeztem. – Egyébként a nevem Fanni. Kutassy Fanni. Nem vagyok ám ilyen kétbalkezes, kétballábas, setesuta, csak tudja, kicsit stresszes a meló – ismertem be.

– Ezt szomorúan hallom. A főnöke szimpatikus figurának látszik – szaladt ráncba a homloka. És akkor kapcsoltam.

– Az is! – vágtam rá rögtön. – Csak nagyon fontos neki ez a tender, ahogy mindannyiunknak – nyeltem nagyokat.

– Akkor lehet, hogy ezen segíthetek – szegődött mellém. – Végiggondoltam a tegnapi ajánlatot.

– Ééés? – pördültem vele szembe, de kis híján elveszítettem az egyensúlyom.

Láttam rajta, hogy tanakodik, elmondja-e, mire jutott.

– Végül is, megígértem, hogy maga tudja meg elsőként: önöket választottam – villantotta meg a mosolyát.

– Komolyaaan? Ez több mint csodálatos – csillant fel a szemem, mert tudtam, ma bármilyen bakit követhetek is el, a főnököm el fogja nézni nekem.

És úgy is lett. Patrik majd kiugrott a bőréből, amikor Dominik közölte vele a nagy hírt. A cégnél váratlanul megváltozott a státuszom, hiszen csak a vak nem vette észre, hogy Dominik milyen szemmel mustrált. A megbeszélés után meg nem mondtam volna, hogy véletlenül vagy szándékosan, de a tenyere a derekamról egyre lejjebb siklott. Kényelmetlenül éreztem magam ettől, és mielőtt távozott volna, megállt a recepciós pult előtt.

– Nagyon örülök, hogy mostantól sűrűbben látjuk majd egymást – vigyorgott elégedetten, a meleg, barna szeme úgy csillogott, hogy azzal nekem is mosolyt csalt az arcomra.

– Én is – nyögtem ki, és habár a nyelvemen volt, mégsem böktem ki, hogy a hátsó felem magántulajdon, nem taperolhatja.

Kettős érzésem volt Nemessel kapcsolatban, amiről igyekeztem nem tudomást venni. Szimpatikus, jóképű pasas volt, és nem utolsósorban gazdag is. Messziről csodáltam, ahogy egyre távolodott, és a lelki szemeim előtt már egy egészen másféle mozi pergett le. Láttam egy irodát a nevemmel az ajtón. Egy asztalt, ami mögött ott ülök jelentőségteljesen, lapos talpú szandálban. A főnököm, Patrik tisztelettudóan közelít felém, kinyitja előttem az ajtót, majd Dorka sündörög körülöttem a forró feketémmel. Gyorsan megráztam magam.

Ejnye, Fanni! Álmodozás az élet megrontója. Túl messzire szaladtál. Ekkor rezegni kezdett a telefon az asztalomon. Gina volt az. Az órámra pillantottam. Fél 12. Eddig húzta volna a lóbőrt?

– Van itthon fájdalomcsillapítód? – indított köszönés helyett.

– Örülök, hogy végre magadhoz tértél. Igen, van. Konyhaszekrény, balról a második fiók.

– Életmentő vagy – hallottam, ahogy kotorászik. – Majd szétmegy a fejem.

– Mondjuk, amennyit ittál, ez nem is csoda. Teljesen ki voltál ütve.

– Csodálkozol? Silány volt a felhozatal.

– Nekem úgy tűnt, nagyon jól érezted magad a tetovált csávóval.

Hangosan horkantott egyet a készülékbe.

– Említésre sem érdemes. A csávó egy nagy Q betű volt.

– Hogy mi?

– Tudod! Nagy nulla kis farokkal.

A szememet forgattam.

– De sebaj! Az vigasztaljon Fanni, hogy a hétvégén alaposan ellátják majd a bajunkat! – közölte kész tényként.

– Miért, mi lesz hétvégén? – hőköltem hátra. – Nem emlékszem rá, hogy bármi tervben benne lettem volna.

– Ja, tényleg, te még nem is tudod. Zamárdiba megyünk – lelkesedett fel.

Kicsit rángatózni kezdett minden idegszálam. Utáltam a váratlan eseményeket.

– Zamárdi? Hogy jött ez most? – fújtattam.

– A tegnapi srác családjának ott van nyaralója. Meghívott minket.

És akkor hirtelen megvilágosodtam.

– Istenem, Gina! És te ezt készpénznek vetted? A világát nem tudta. Valószínűleg már nem is emlékszik rád.

– Most miért vagy ilyen ünneprontó?

– Csak reálisan látom a dolgokat. Be voltatok piálva.

– Nem baj. Megadta a címet. Holnap odamegyünk – jelentette ki.

– Csak te – kontráztam.

– Nem, nem. Te is velem jössz. Jóban, rosszban a legjobb barátnők. Emlékszel?

Inkább a rosszra, mint a jóra.

– Felejtsd el! – ráztam hevesen a fejem, de mivel nem látta, inkább magamnak, mint neki.

Nem, Fanni! Mindennek van egy határa. Ebbe nem hagyhatod, hogy belerángasson.

– Nekem van programom a hétvégére – acéloztam meg magam. – Különben is, már átfordulunk az őszbe. Az esték hűvösek, a víz sem lesz az igazi – kerestem a kifogásokat.

– Ugyan már! Kit érdekel a víz hőfoka? – horkant bele a készülékbe. – És mit akarsz helyette csinálni? Takarítani fogsz? Mert talán ennek az egynek lenne értelme – hümmögött.

Nyeltem egy nagyot, mert ha valakitől, ezt pont tőle nem vártam.

– Képzeld, van amikor prioritást élvez az ember életében a takarítás és a pihenés.

– Hívj inkább egy bejárónőt! – kontrázott, amitől felszaladt a szemöldököm.

– Nem mindenki születik aranykanállal a szájában – vágtam rá megfontolatlanul. Rövid csend követte a megjegyzésemet. – Sajnálom – szabadkoztam azonnal.

– Hagyjuk! Nem erőszak a disznótor. Ha nem akarsz jönni, akkor nem jössz.

Érezni lehetett, ahogy megváltozott a hangja, még az éteren keresztül is áthatott a sértődöttsége.

– Azt hiszem, csak kicsit fáradt vagyok. Lehet, hogy ezt akkor beszéljük meg, ha hazaértem? – szabadkoztam.

Tudtam, hogy gyenge kifogás, de az előző esténk fényében elfogadhatónak ítéltem.

– Most mennem kell – szakítottam meg a hívást, mert megpillantottam a folyosó végén Patrikot, aki engem mustrált. Amikor letettem, azonnal intett a kezével, hogy kövessem. Kimért léptekkel közeledtem felé, szinte beleizzadtam, mire elértem a szobájáig a nyolccentis sarkakban.

– Jöjjön, Fanni! Üljön le! – intett az egyik székre.

Jé, megtanulta a nevem!

Amíg ezen ámultam, a főnököm leült velem szemben, és jelentőségteljesen bámult rám.

– Nézze, nem fogok köntörfalazni! Nem kedvelem magát. Szívem szerint azonnali hatállyal kirúgnám. Esetlen, ügyetlen és mérhetetlenül idegesítő, de Nemes Dominik, az isten se tudja, miért, odavan magáért. Éppen ezért kénytelenek leszünk elviselni egymást.

Próbáltam felfogni, hogy ez mit is akar jelenteni.

Hát igen, és ebben benne van, hogy nekem is őt. Tolerálnom kellett a kiállhatatlan stílusát és azt, hogy belém törli a lábát, ha rossz napja van. Ám mostantól, ha jól értem, ennek vége. Emberszámba kell vennie. Hú, de kellemetlen! Csak nem nekem.

Átvillant az arcomon egy halvány mosoly.

– Mostantól maga is a tenderen dolgozik majd Dorka mellett.

Elkerekedett a szemem.

– Ez azt jelenti, hogy előléptet? – ámultam.

– Ne gondolja, hogy önszántamból teszem! – horkant fel. – Nemes kérte magát. Ez volt a feltétele az együttműködésnek.

– Váó! – csúszott ki a számon.

– Pont az ilyen és ehhez hasonló megjegyzések miatt áll ki a szénája. Tartsa meg magának! De a legjobb lenne, ha eszébe sem jutnának ilyen és ehhez hasonló gondolatok.

Már az agyamnak is parancsokat osztogat. Vigyázat! Gondolatok végveszélyben! Összehúztam magam, mert tisztában voltam vele, lehetetlen kért. Ha azt kéri, ne gondoljak valamire, tuti, hogy máson sem jár majd az eszem. Az elmém pedig vad dolgokra volt képes. Nagyon sokszor sodort bajba a puszta gondolkodás. Ha valamit túlagyaltam, abból sosem sült ki jó dolog.

– Szóval – nézett mélyen a szemembe – kap egy lehetőséget. Próbálja meg nem elszúrni!

Nem ragozta tovább, intett, hogy elmehetek. Felálltam, és kisétáltam a folyosóra. Megtámasztottam a tenyerem a falon, mert szédülni kezdtem. De hogy a nyolc centim volt-e az oka, vagy a sokkoló hírek, nem tudtam volna megmondani.

Előléptettek. De vajon ez fizetésemeléssel is jár? Már éppen azon voltam, hogy visszamegyek megkérdezni, amikor eszembe jutott, hogy nem szabad gondolkodnom. A nap további részében cikáztak a kérdések a fejemben. Vajon a következő héttől milyen új kihívásokkal kell majd szembenéznem?