PROLÓGUS

Néha elmélázok: ha tudtam volna előre, mi fog történni, vajon előbb elindultam volna a metróhoz? Az utolsó feles vodka és a hosszas búcsúzkodás helyett csak magamra kaptam volna a kabátomat, és rohantam volna haza?

Vagy ugyanúgy koccintásra emeltem volna a poharam, hogy miután a már teljesen szükségtelen szesz végigmarta a torkom, még percekig ölelgessem a barátaimat, mielőtt távozom a buliból?

Nem tudom.

Már sosem fogom megtudni…

Brightmore puha, fehér ruhába öltözött a mínusz fokok tiszteletére. A hússzínű felhőkből könnyed táncot lejtve kövér hópelyhek szállingóztak. A magas, egyforma üvegépületek sötéten figyelték esetlen lépteimet a latyakos járdán. Emberek ilyenkor már nem járkáltak az utcákon, csak egy ázott, kóbor kutyával futottam össze, aki egy kuka melletti szemétkupacban turkált.

Vacogó fogakkal menekültem le a lépcsőn az északi külváros felé tartó földalattihoz. Lent valamivel melegebb volt. Előbányásztam a metrókártyám a zsebemből, átjutottam a kapun, lekocogtam a mozgólépcsőn, ám mire odaértem az állomásra, pont elment a kiszemelt szerelvény.

A francba!

Az órámra pillantottam, elmúlt éjfél. Majdnem teljesen egyedül ácsorogtam a sínek mellett, csak egy pár turbékolt és három részeg fiatal hangoskodott a peron másik végében.

A szemem álmosságtól ragadt le, miközben fázósan süppedtem fenékig érő, bordó szövetkabátomba, és előre-hátra hintáztam a talpamon, hogy felpezsdítsem a vérkeringésemet.

Váratlanul a hátam mögött cipők tompa kopogása keltett zajt. Az illető léptei lendületesek, céltudatosak voltak. A cipők tulajdonosa megérkezett mellém. Kíváncsian rápillantottam: nálam másfél fejjel magasabb, széles vállú, egyenes tartású, fiatal férfit láttam. Ő hosszú, fekete, derékban szűkített kabátot viselt. Hollófekete, hullámos haja fokozatosra volt nyírva, és hófehér arcot keretezett. Vértelen ajka halvány mosolyra húzódott, amikor észrevette, hogy gusztálom. Nem mondtam volna tipikusan jóképűnek, de volt benne valami… Valami vonzó és szexi. A tekintetünk összefonódott, világító zöld szemek fúródtak az én kék szemembe. Megbabonázott, éreztem, ahogy zuhanok a mélységbe... Alig bírtam elfordítani a fejem.

Mi van velem?

Makacsul a sárral borított földet kezdtem nézni, kényszerítve magam arra, hogy ne pillantsak újra rá.

Végre megérkezett a metró. Udvariasan előreengedett az ajtóban. A kocsi végébe ültem le, ő az ajtóhoz közel foglalt helyet, a kabátja belső zsebéből elővett egy könyvet, olvasni kezdett, és többet nem nézett rám, mégis úgy éreztem, minden mozdulatomat figyelemmel követi.

Vagy csak ezt szerettem volna hinni.

A szemközti ablaküvegben haloványan láttam magam. Sápadt bőröm fakón világított a sárga fényben, a szemeim alatt lila táskák jelezték az alváshiányt, szőke, hosszú, kiegyenesített hajam összekócolódott az este folyamán és már nem is volt olyan egyenes. Tessék, ennyit érnek a drága hajvasalók. Szart se. Akinek göndör a haja, az haljon is meg úgy.

Kiértünk a föld alól, a város elmaradt mögöttünk, színes neonfényeit és felhőkarcolóit viszont még mindig láttam.

Utastársamra pillantottam. Lazán ült, szétterpesztett lábakkal, és elmélyült a könyv sorai között. Arra gondoltam, oda kéne mennem hozzá valami ürüggyel, és beszélgetésbe elegyedni vele. Úgy éreztem, muszáj összeismerkednem vele. Egy másik érzés is lappangott bennem, az a tipikus: ismerem valahonnan... Nem hiszek a reinkarnációban, abban is tuti biztos voltam, hogy még sohasem találkoztunk, és mégis...

Sóhajtva a havas tájra fordítottam a tekintetem. Mindjárt le kell szállnom. Le fogok szállni, és többé nem látom.

Felálltam, majd az ajtó elé léptem. Újra ránéztem az ismerős idegenre. Huszonnyolc körülinek saccoltam, sikeresnek a munkában, meg persze a nőknél is.

A szerelvény megállt, én pedig nehéz szívvel leszálltam. A férfi nem vetett rám búcsúpillantást, amikor kiléptem az éjszakába. Nem értettem, miért, de csalódottság mardosott, mintha valamit veszítettem volna.