Háy János: Boldog boldogtalan

Copyright © Háy János, 2024

A mű megírása során a szerző Térey-ösztöndíjban részesült.

Borító: Háy János A teremtés utolsó könyve című festményének felhasználásával tervezte Tabák Miklós

A kötet helyesírása eltérhet az akadémiai helyesírástól.

Ettől a naptól, ez épp május huszadika volt, boldogtalan leszek. Gondolta, meghatároz egy napot, amikortól, holott már évek óta boldogtalan volt. Talán soha nem is volt boldog, csak hol kevésbé, hol jobban boldogtalan. De ettől a naptól végérvényesen leszámol azzal az általános elvárással, hogy neki boldognak kell lennie, mert és akkor következik egy felsorolás, hogy mi minden jó van az életében (itt most nem sorolom fel), meg aki boldog, az tovább él, és jobban szeretik a többiek, mert könnyebb azt szeretni, akit nem nehéz, ezért aztán még boldogabb tud lenni. De ő ezt már nem akarja, végre azt akarja, hogy olyan legyen, amilyen valójában, boldogtalan.

Ül az ágy szélén, így kezdi a napot. Most örül annak, hogy végre bevallotta magának, hogy boldogtalan, nem azért, mert elhagyta a férje, mikor volt már, tényleg, évekkel ezelőtt, az is olyan volt, hogy amikor nem hagyta el, akkor is rossz volt vele. Nem is tudja, mért élt mellette. Olyan volt, aki minden pillanatban azt mutatja ki, hogy mennyire nem szereti, micsoda kényszer neki ez a házasság, és hogy ez az egy gyerek, aki végül lett, neki az is kínszenvedés, mert a családi életet mindig is utálta, leáll az agya, ha huzamosabb időt tölt a gyerekkel. A játszótérre úgy gondol, mint egy mészárszékre, ahol vérét veszik a gondolkodásnak, s a kivéreztetett hullát gyerekhadak temetik el a homokozóban színes műanyag lapátokkal. Azoktól a hülye szövegektől meg okádni volna kedve, hogy ez a gyerekügy koronázza meg az életet. Vállaljon mindjárt hármat, mert azzal kirántja a nemzetgazdaságot a szarból, lesz utánpótlás, aki majd megkeresi a nyugdíjat, például az ő korosztálya számára is, és nem kell, ki tudja honnan szalasztott menekültekkel, vagy Ázsiából importált jöttmentekkel pótolni a hiányzó munkaerőt, a három gyerek utáni adózási kedvezményekről már nem is beszélve. Három gyerek után másfél ingyen van. Rettenetes volt ezt hallgatni reggeltől estig, hogy az, ami neki, mármint a nőnek, aktuális funkciója szerint anyának és feleségnek a legfontosabb, az a másiknak rossz, sőt, kibírhatatlan. Biztos most is ezt gondolja, csak már nem tudja mondani, mert nincs mellette, sem mutatni.

Ül az ágy szélén. Nem azért boldogtalan, hogy a férje, bár, amikor elment, akkor azért rossz volt. Furcsa, hogy úgy tud lenni az ember, hogy ragaszkodik olyanhoz is, ami nem jó, de mégis az övé, mint egy rossz ruhához, hogy ne dobjuk még ki, hátha egyszer lesz olyan, hogy pont arra lesz szüksége. Persze nem volt, ahogyan a férje sem változott meg, hiába mentek nyaralni, na meg végigbarangolták az egész világot, mert volt miből, hogy legyenek közös élmények. Talán akkor majd jobban összerázódnak, ha a szállodaerkély előtt ott magasodik egy teraszos művelésű rizsföld, vagy ott hever egy dél-amerikai esőerdő, tele, hátukon terhek alatt görnyedező őslakosokkal. Hát nem, semmi nem tudta megváltoztatni azt az érzelmi ürességet, ami a férjével való kapcsolatot jellemezte, s persze ez rányomta a bélyegét a gyerekkel való kapcsolatra is. Ki tud őszintén szeretni egy olyan gyereket, aki ilyen házasságból lett? Néha ránézett erre a gyerekre, és látta benne a férje vonásait, s hogy a jellemében is, épp olyan.

Majd kinevelem belőle, gondolta régebben, amikor még azt hitte, a géneket ki lehet az emberből nevelni. De nem, az a gyerek épp olyan lett, mint a férje volt, amikor még a férje volt. Utána is olyan maradt, csak már nem volt a férje. Kutyából nem lesz szalonna, hiába kötjük be a disznóólba. Ezt a mondást találónak gondolta, amikor egyszer mondta. Nevettek, akiknek mondta, ismerték a férfit, kutyának is, disznónak is és szalonnának is el tudták képzelni, de csak külön-külön.

Ez a férfi már nem játszott bele az életébe, bár azért, amikor vele ment, mármint a férje a feltehetőleg frissen választott nővel, mert még véletlenül sem egyedül indult új utakra, egy férfi sem annyira bátor, már rég be volt tárazva az új útitárs. Azért akkor volt, ebben a most az ágy szélén ülő valahai feleségben, hogy ki viszi el azt, ami az enyém volt, ki aludt az ágyacskámban, ki ivott a csészécskémből, ki üldögélt a székecskémen? Egyébként egy hülye kis picsa volt, akinek műanyagból volt mindene, hogy úgy nézzen ki, mint egy termék, amit meg lehet vásárolni az üzleti karrierhez, és meg is vásárolták, hogy végül mikor kiszolgálja a szavatolt időt, ki legyen dobva lomtalanításkor, és még véletlenül sem kerül majd a leleményes lomisok teherautójára, csak a kukáskocsiba másnap reggel. Ezt az elhagyott feleség gondolta.

De ez már régen volt, akkor, amikor még nem merte volna kimondani, hogy ő nem akar boldog lenni, mert olyan nem is lehet, az csak egy idegesítő elvárás, mint az, hogy legyen sovány, miért legyen sovány, amikor az ő testalkata teljesen másmilyen, és nem azért, mert halálra zabálja magát, hanem azért, mert neki ezt osztotta a természet. Nem fogom követni azokat a kényszereket, amiket az életmódtanácsadók, ezek a gátlástalan kuruzslók ajánlanak, s közben persze megszedik magukat a szerencsétlen nőkön, akik el akarják érni azt az állapotot, amit ajánlanak. Megveszik a hülye könyveiket, hogy szeresd önmagadat, úgy tudsz szeretni másokat, a fogyasztótablettákat, azokat az ételeket, amelyek előállításában ezek az emberek mint tulajdonosok érintettek. Nem akarok boldog lenni, épp elég bajom van, gondolta, hogy még azzal is foglalkozzak.

Felállt az ágyról, elindította a napot, azt a napot, amely naptól kezdve nem fog kényszeresen rámosolyogni a munkatársaira, az eladókra, a szomszédokra a házban, csak úgy fog működni, ahogyan egy átlagosan boldogtalan ember működik. Ahogy ezt eldöntötte, érdekes, hogy könnyebbnek érezte magát, mintha ettől a gondolattól egy szempillantás alatt bikiniszezonra fogyott volna, és belül sem érezte azt a terhet, amit alig bírt magával cipelni, thai masszázs nélkül is kioldódtak a görcsök a hátizmaiból. Ha nem döntötte volna el magában, hogy mától nem lesz boldog, akár még boldognak is látszódhatott volna, feltűnhetett volna bármely férfiszereplőnek, akár ebben a könyvben is, például a történelemtanárnak.

Milyen történelemtanárnak?

Hát annak, akit most szóba hozunk, hogy felvessük a lehetőségét annak, hogy ez a boldogtalanságra felesküdött szereplő, akár gyökeresen is megváltoztathatná az életét, ha akarná, ha nem felejtenénk el végigmondani a történetét a regény során. De nem lehet egy történetet végigmondani, mert nincs vége és nincs hiteles elbeszélése egyetlen sorsnak sem. Mért pont ezt a boldogtalanságra felesküdött szereplőt szemelnénk ki, hogy a regény végéig kitartson a története, amely történet minden regényben a szerző részéről mélységesen manipulatív, s mivel a könyv határt szab annak a futamnak, amit ő, mármint a kiválasztott egészregényes szereplő leélt, sőt, hitelesíteni szándékozik azt a változatot, ami a könyvbe került, teljességgel igaztalan ahhoz képest, ami valójában történt, vagy épp nem történt, s emiatt a megnemtörténtségével befolyásolja mindazt, ami történt, miként az a történelemtanár esetében is volt.

A történelemtanár utálta a munkáját. Kinek van kedve egy életen át gyerekeket tanítani, és most már, mondhatni, egy élet el is telt ebben a munkában. A gyerekei felnőttek, a felesége nem hagyta el, hogy is tudta volna elhagyni, tanári fizetésből nem lehet új életet kezdeni. Ebből látszik, hogy nem a korábban szereplő nőről van szó, tényleg elfelejtettük folytatni a sorsát, hanem egy korban hozzá közelálló nőről és férfiről, de csak korban áll közel hozzájuk, mert egyébként nem ismerik egymást. Megy be az iskolába, egy ismert, de nem nevezzük meg, ezért valójában egy ismeretlen budapesti gimnáziumba, a villamoson végigpörgeti az agyán, hogy milyen órái lesznek. Megint nézni azoknak a hülye diákoknak a képét, nem bírta ezt a korosztályt, a kamaszok voltak a gyengéje. Utálta, ahogyan különlegesek akarnak lenni, hogy hülyén hordják a hajukat, vagy idióta göncökbe járnak, lerí róluk, hogy azt hiszik, tényleg olyanok, amilyennek mutatni szeretnék magukat, hogy felismerik őket a hozzájuk hasonlók, és így zökkenőmentesen kialakulhat az az akol, ahol ugyanazt a zenét hallgatják, ugyanazt a tudatmódosítót használják, és megegyezik a nemi identitásról vallott véleményük is. Nem, ez a korosztály a pokol, gondolta, s végigszaladt a szeme előtt a mai kínálat. Töritanár volt, mint említettük, a géprombolókat kell ma tanítania. Eszébe jutott, hogy neki a gyerekeket kéne lerombolnia, ha következetes akar lenni e mozgalom célkitűzéseihez és a mai óra anyagához. Aztán a felesége jutott eszébe, az az idő, amikor megsejtette, hogy ki akar ugrani a házasságból, mert miért is alszik külön, és alszik el nyolckor, és miért is találkozik olyan sokszor a barátnőivel, meg miért is lóg a fülén a telefon, amikor hazajön, és miért teszi le rögtön, ha a férje belép a szobába?

Nem szeretem, ha valaki hallgatja, amikor beszélgetek, ezt mondta. Ugyan már! Valamit tervez, mert a töritanár, hiába mondják, hogy a férfiak akarnak kiugrani a házasságból, ő például nem akart. A legtöbb férfi nem azért csúszik bele egy külső kapcsolatba, mert ilyen szándékok mozognának bennük, nekik így teljesen jó, semmit nem zavar, hogy hol az egyik nővel kell dugni, hol a másikkal, az simán kivitelezhető, sőt, tulajdonképpen ezzel teremtik meg a házassági egyensúlyt, s ez végképp értelmetlenné teszi az esetleges változtatást, ami anyagilag mégiscsak egy pokol, különösen egy történelemtanár számára. Ráadásul ő nem tudott olyan lenni, mint más tanárok, többek között egy olyan, aki közel állt hozzá, hogy a végzős osztályból levadászta azokat a lányokat, akiket egy tanár tekintélye el tudott kápráztatni. Amíg persze iskolások voltak, addig csak körbeduruzsolta őket, egy-egy nem egyértelmű érintés, lecsapni csak érettségi után csapott le. Kétévente cserélődtek nála a lányok, mert körülbelül ennyi idő alatt derült ki, hogy a varázs az iskolai szerepen túl megszűnik létezni, mert nincs. Aztán a végén persze mi lett?

Nem, a vége előtt még volt, hogy maradtak olyan lányok, akik épp a sérülésük miatt, amit otthonról hoztak, és az apjuktól szenvedtek el, legalábbis az anyjuk ezt sulykolta beléjük, hogy az apjuktól, amiatt csapódtak ehhez a tantárgyához lassan korban is hasonuló férfihoz, mert ő is töritanár volt. A töritanárok gyakran barátkoznak egymással, mert tudnak viccelődni a töritanítás során tapasztalt ostobaságokon, ami adott esetben egy biológiásnak semmit nem mondott volna, mert összekeverte a muhi csatát a mohácsival, mindkettő „m” betűvel kezdődik, nem, és vesztettünk (ez a viccesnek szánt mondat később megismétlődik, mert elfelejtem, hogy már itt megírtam). Vagy hogy Spárta és Athén harcából a görögök kerültek ki győztesen, erre mit mond egy tesis kolléga, hogy tényleg? Vagy hogy a felvilágosodásból nekünk a világosi fegyverletétel jutott, mondjuk, ezen néha még egy töritanár sem nevet. Vagy hogy nekem Hercegovináról is Bosznia jut az eszembe. Mivan?

Aztán ezek, a hosszú betoldás előtt hivatkozott lányok is elmaradtak, s nem maradt más, csak az alkohol, meg a társkeresőn összevadászott, állandóságra vágyó alkalmi nők. Egyiknél sem akart lecövekelni, hogy ilyen kempinghasonlattal éljünk, mert mindig felmerült, mért pont ezzel, amikor a következő lehetőség könnyen lehet, hogy ennél jobb, vagy ha nem jobb, mert egyik se jobb, akkor legalább van az, hogy akkor legyen valaki más. És az ilyen életnek, még véletlen sem a máj- és hasnyálmirigy-problémák vetnek véget, mint hiszik olyan sokan. Ha ezek a problémák megjelennek, csak azért van, hogy képviseljék ennek az életnek a kiúttalanságát, helyesebben, hogy csak egy kiútja van. A belső szervek valójában ezért az életútért vállalják a felelősséget, de nem ők az okozói a végzetes eseménynek.

A temetésén nem voltak tömegek. Nem minden tanár temetésén vannak sokan, pedig egy tisztes pedagógusi pálya koronája a temetésen megjelenő különböző korosztályokhoz tartozó tanítványok serege, közöttük épp abban a szakmában, amely szakmához a tanár által tanított tantárgy volt a bevezető, híressé vagy épp gazdaggá vált tanítványok. Ha egy magyartanár temetésén például megjelenik egy ismert író, összesúgnak a gyászolók, hogy látod, ő is eljött, mert tudja, hogy enélkül a tanárnő nélkül nem ment volna semmire, ott kapta meg az alapokat, épp úgy, mint mindenki, aki itt van, csak nem mindenkiből lett országosan ismert, vagy legalább gimnáziumi körökben országosan ismertnek vélt író, mert egy mérnök, egy ügyvéd vagy egy közgazdász, honnét tudhatja, hogy egy író valójában mennyire ismert. Azért említem őket, mert feltehetőleg ők súgtak össze a temetésen, s ha ott lett volna az író, őket tudta volna kihallgatni. Mert az írók köztudottan mindig hallgatóznak, akkor is, ha süketek, akkor közelebb furakodnak a beszélőkhöz, vagy szájról olvasnak, esetleg bekapcsolják a szuperérzékeny hallókészüléküket. Életük végéig nem tudják felszámolni azt a hitet, hogy egyszer majd valami érdekeset hallanak, holott legtöbbször teljesen érdektelen mondatokat szimatolnak ki, olyanokat, amiket leírva még gimnáziumi körben sem válhatna ismertté egy író.

A legtöbb mondat silány és unalmas, és egyáltalán nem lehet feltételezni, hogy olyan emberek mondják, akiknek az élettörténete megérne egy, hát ha nem is misét, de legalább egy karcolatot, vagy egy kis jelenetet egy regényben. Valójában senkinek a sorsát nem érdemes megírni, csak olyat érdemes, amit az író kitalál, mert ha ügyetlen is itt-ott, még mindig különb, mint a valódi életek, amely életeket a leélők egyáltalán nem tudják mélyen átélni, gőzük sincs, hogy amikor meghalnak, mit vesztenek el, csak annyit tudnak, mint az állatok, hogy az életüket.

Annak a töritanárnak, a könyvben szereplő férfi barátjának a temetésén kevesen voltak, mert nem is abban a városban volt, ahol tanított (közben vidékre költözött, ott olcsóbbnak látszott az élet), meg már régen abbahagyta a tanítást, hiszen amikor az a pluszjuttatás, hogy végzős lányok, megszűnt, értelmetlennek látta ennyi pénzért dolgozni. Befektetési tanácsadó lett, és ehhez kiegészítésként erdélyi és felvidéki utakat szervezett a Trianon előtti Magyarországot, a valahai rokonok lakhelyét megismerni vágyó utazóknak.

Az erdélyi út minden tekintetben megfelelt az adott élethelyzetének, hiszen egyáltalán nem tűnt föl senkinek, hogy szilvapálinkával indul és zárul a nap, és hogy közben néhány Ursus, a legtöbbek által kedvelt sör is lecsorgott. Ahol persze ez problémát okozott, mármint az Ursus, nemzeti szempontból, ott zökkenőmentesen átváltott a Csíki sörre, s vissza Ursusra (vagy Ciucra, ami a Csíki sör elrománosodott testvére).

Néha még egy-egy magányos nőutashoz, vagy egy-egy megözvegyült székely menyecskéhez közel is tudott kerülni, mert voltak olyan utazók, akik azt gondolták, az internetes párkeresésnél sokkal eredményesebb, ha valamilyen tematikus utazáson vesznek részt, és az erdélyi út, vagy általában a Trianon csillagtúra néven nevezett utak ilyenek. Nem kell Ádámtól és Évától kezdeni magyarázni azt a nemzeti érzést, ami benne van, mert a másik is épp úgy érez, annak a pártnak a szavazója, azt a rádiót hallgatja, és nem lepődik meg, amikor a busz hangszórójából felcsendül egy ismert színész hangján Wass Albert néhány verse Erdély visszavételéről, vagy amikor Székelyföldön népviseletbe öltözött lányok énekelnek Gábor Áronról, aki ágyút öntött a rengetegben.

Egy-egy könnycsepp legurult az újdonsült pár arcán, amikor fene se tudja hányadszor ismétlődött meg a refrén, hogy a víz szalad, a kő marad, a kő marad. Ezt szépen el tudná énekelni különben Demjén Ferenc, ezt a nő mondta, de a férfi is pont ezt gondolta, csak elkésett kimondani, de azért annyit hozzátett, hogy a Ha elindul a vonat dallamára. Estére már, az esti pálinkák hatására szóba kerül a visszafoglalás lehetősége. A diplomáciai megoldásról le lehet tenni, az egész világ ellenünk van, a románok amúgy is csak átbasznának, szóval csak a gyors hadisikerekben lehet bízni, egy egyéjszakás hadjárat, hogy mire a többségi társadalom (románok) kinyitja reggel a szemét, már székely zászló lobog minden ház homlokzatán, s akkor aztán mondhatjuk, hogy végre itt van már a Kánaán.

Az amúgy általában csak reggel derült ki, hogy végül is az elhunyt házigazda (a székely férfiak korán halnak) feleségével töltötte az éjszakát vagy egy utazóval. Mert ha utazóval, akkor az még reggel is ott volt mellette, az elhunyt házigazda felesége viszont, mire felébredt, addigra már a gyerekeket irányította az iskolába, vagy valamely erdélyi írókolléga regényébe szereplőnek, az utóbbi esetben szép kis csizma, meg székelyharisnya volt rajtuk, szalmakalap, nagyon jól néztek ki.

Persze az üres ágy felvetette annak az esélyét is, hogy egyedül aludt, mert egyáltalán semmire nem emlékezett abból az időből, amikor feltehetőleg az özvegy nő, akiről úgy gondolta, rettenetesen ki van éhezve rá, vele töltötte az éjszakát. Egész reggeli alatt azon gondolkodott, főleg mikor már a második életmentő pálinkát is felhajtotta, hogy benyúljon-e a népviselet alá. Végül benyúlt, és volt is egy mondat, hogy mennyen má (az annya picsájába), de rájött, ez már a buszon volt, amikor rájött, hogy ez sem bizonyítja, hogy nem voltak együtt, mert mit mondhatott volna az a szegény özvegyasszony, háta mögött a tisztaszobával, hát pont ezt.

Na, majd este letesztelem, gondolta, de az aznapi este épp olyan volt, mint az előző. Egyszerű dolgokat sem tud az ember a világról, még azt sem, hogy együtt volt-e azzal az özvegy székely mennyecskével, vagy az utazóval, aki ezt a túrát látta a legalkalmasabbnak párkeresésre, és persze mindenki az idegenvezetőt akarja, mint az íróiskolákban tanulók a tanfolyamot tartó írót. Senki nem akar olyannal együtt lenni, aki pont annyira tud csak írni, mint ők, vagy aki semmi extrát nem tud a szovátai Medve-tóról, csak hogy sós.

Közben visszapillantok, hogy mit csinál a nő, akit egy termékért jó ideje elhagyott a férje, mert nem vagyok gondatlan, azért csak bánt, hogy ott hagytuk csak úgy, még a könyv elején, mint egy hülye borítót. Felhasználtuk az életét a kezdésre, és kész, azért csak tudni kell, hogy az ember kitől kapta a kezdő tőkét a vállalkozásához, ami aztán később a megélhetést biztosítja, sőt, némi extrához is hozzájuttat.

Egyelőre annyit tudunk róla, hogy boldogtalan akar lenni, sőt, meg is hozta az erről szóló határozatot, és ettől az elhatározástól majdnem ellentmondásba került az elhatározásával, mert egészen közel került a boldogsághoz. Meg még azt, hogy otthagyta a férje, az a férj, aki teljesen megváltozott az évek során, tehát ez már nem az a férj volt, aki korábban a férje volt, hanem egy másik ember, aki valójában már korábban, a megváltozásával hagyta el a feleségét. Mert nem csak azt nem lehet tudni, hogy milyen betegséget hordozunk, azt se, hogy milyen irányba változik a jellemed. Persze, ebben a változásban nagy szerepe volt a pénznek, hogy hirtelen rengeteg lett. Olyan befektetésekben volt érdekelt, amely befektetések révén nem egyszerűen megtelt, hanem túlcsordult a kassza, és ennek következtében olyan emberek voltak körülötte, egészen közel, mondjuk úgy, velük barátkozott, akik hozzá hasonlóan olyanok voltak, mintha a lelküket kitörölték volna egy marék euróval. Legalábbis így látszott messziről, mert akiknek nem volt ennyi pénze, azok már csak messziről látták őt (őket) egy lesötétített autóablakon át, amikor az ember csak a rendszámról ismeri fel a valahai barátját.

Jó volt, hogy elhagyott, gondolta, egy remek budai lakás és egy biztonsági kis lakás maradt neki, állandó havi bevétel megbízható albérlőktől. A vagyon java még így is a volt férjé lett, de ennek eredményeként nem kellett elviselnie azokat az embereket, akik az utolsó együtt töltött évek alatt már családközelbe kerültek, sem a férjét. Közben elindult, mert a könyv elején még csak felült az ágyon. Nem emlékszel? Nem baj, hogy elfelejtetted, az egész csak ki van találva, egyáltalán nem igaz, és mi értelme van annak, ami nem igaz? Minek olyat megjegyezni? Ki emlékezik arra, hogy Gibbs ügynök az NCIS harmadik évadának ötödik epizódjában mit csinált? Senki, mert nem igaz. Semmi funkciója nincs annak, amit csinált (különben hajót faragott, nyugodtan cáfolj meg, ha képes voltál utánanézni), csak az, hogy megtörténjen a sorozatnak az a perce, amikor azt csinálta, amire nem emlékszünk.

Már elindult. Egy jogvédő szervezetnél dolgozott, szar pénzért, de neki ez már nem volt fontos. A kis lakásból meg a megtakarításokból, amelyet még a férje mellékesen nála hagyott, kárpótlásul, nehogy a cégre is igényt tartson, volt annyi, hogy egy életre kitart, és tudja fedezni azt a két-három utazást évente, amire igénye volt, azért csak megérdemli húsz év házasság után, hogy megnézze a Niagarát például, ha azt még nem látta volna (de látta). Már az utcán ment, könnyű nyári ruhában, ha ez épp nyáron volt, amikor ment. Nem látszott rajta, hogy ez a nap neki más, mert ezen a napon, ahogy a gimnáziumi tanár is, eldöntötte, hogy nem akar megszabadulni attól a sok-sok gyötrődéstől, ami az életét jelentette, nem akar olyannak látszani, hogy boldog, csak olyannak, amilyen, átlagosan boldogtalannak. Ez a mondat, amiben összemosódik két szereplő gondolata, azt jelenti, hogy a két szereplő hasonlót gondolt, csak nem pont ugyanazokkal a szavakkal, ha egyáltalán szavakkal gondolkodtak, nem érzelmi attitűdökkel például. Mert ki lát bele egy szereplő agyába? A regényíró biztosan nem, ha belelátna, nem írna hosszadalmas mondatokat a jellemükről, a jellemük változásáról, nem építené a könyvét egy olyan dologra, ami meg sem történik, csak ki van gondolva, vagy épp csak látszat, hogy hatásos legyen a könyv, és sokan megvegyék. Mert egy hatásos sorsba mindenki bele tudja képzelni magát, és ezért ajánlja egyik olvasó a másiknak, hogy ez olyan, mintha rólunk szólna, persze azt gondolja, hogy róla, mert a barátnőről nem feltételez olyan sorsot, ami belekerülhetne egy regénybe.

Nem, az először szóba hozott töritanár nem akart elköltözni otthonról, amikor észlelte a feleség kikacsintását, egyszerűen rákérdezett, és a feleség azt mondta, hogy nem, nem így van. Ebbe belenyugodott, mert ez a mondat nem egy hazugság volt csupán, bár természetesen alapvetően az volt, hanem döntés is.

A nő, nem az, akiről korábban szó volt, és regényírói gondosságból újra szóba lett hozva, hanem ez a feleség, a töritanáré, másnap felhívta azt a férfit, akivel viszonya volt, akiről el tudta képzelni, hogy vele újra tudja írni az életét. Ez a megfogalmazás (újraírni) egyébként az irodalom hatása az életre, mert nemcsak az élet befolyásolja az irodalmat, mint korábban hitték oly sokan, hanem az irodalom is hatással van az életre, néha ugyan halál formájában, mint a Werther megjelenését követő öngyilkossági hullám kapcsán megtapasztalhattuk, vagy amikor Mark Chapman egy Salinger-kötettel (The Catcher in the Rye) a zsebében lőtte le John Lennont, egy valaha híres popzenészt, a Dakota-ház előtt New Yorkban, ahol persze pont dakoták nem laktak, mert egy rendkívül drága környéken volt, a Central Park mellett, ha dakoták laktak volna ott, akkor ez a bűnöző talán egy dakotát lő le, amit korábban az amerikai törvények, valamint az amerikai közvélemény sem tekintett bűncselekménynek.

Ezzel a férfivel újra tudja, gondolta a nő a kis kitérő után, helyesebben tudná írni az életét, mert annyira más volt, mint a férje, legalábbis hetente kétszer két órában teljesen más volt, tényleg olyan, hogy vele lehetne boldognak lenni, mert az egyértelmű, hogy a férjével nem lehet. Egy férjjel soha nem lehet, a férjjel élni tulajdonképpen a boldogtalanság szinonimája. Ezzel a férfival viszont még azt is el tudta képzelni, hogy egy közös gyerek, egy újabb, mert kettő már van, mondhatni a szerelmük gyümölcse lehetne. De a férje kérdésére adott válasz ráébresztette, hogy ez a titkos férfi soha nem akar kilépni a fényre. Neki épp ez az árnyék kell, mert esze ágában sincs új családot alapítani, épp ezzel a helyzettel érte el azt a viszonylagos érzelmi biztonságot, amiben képes létezni, és nem utolsósorban testileg is helyrerázódott, mert szüksége volt arra az öntudatra, amit két nőtől kapott, a feleségtől és a szeretőtől. Olyan foglalkozása volt, amit öntudat nélkül, hát egyáltalán nem lehet folytatni. Ő volt… Vajon ki találja ki? Ez egy kvízkérdés, aki kitalálja, benne van az emberiség felső három százalékában.

Kitaláltam. Ő volt az az országosan ismert író, aki nem ment el a volt magyartanár temetésére, így aztán nem tudtak összesúgni körülötte a gyászolók, hogy itt van. Helyesebben összesúgtak, de nem körülötte, mert nem volt ott, és épp azt súgták össze, hogy nincs itt, pedig hálás lehetne ennek a tanárnak, nélküle mi lett volna belőle, egy senki, s némiképp ennek a volt diáknak a későbbi sikereit a magyartanár sikereiként értelmezték. De nem jött el, valószínű az írók ilyenek, alapvetően hálátlanok.

A történelemtanár felesége megvonta ettől a férfitől ezt az öntudatot, mert be kellett látnia, hogy nincs alternatívája annak az életnek, amit már ilyen hosszú időn át folytatott a férjével, ami kellőképpen unalmas és érzelemhiányos, de ez az ő élete. Tulajdonképpen jó volt belátni, hogy annak a felfénylő életívnek az íróval, nincs realitása, s hogy nincs mese, neki maradnia kell a realitásban. Különösen egy realista regényben, mint ez is, nagyon jól jön egy ilyen felismerés. Tovább erősíti a valóság és a mű kapcsolatát, igaz, megvonja a szövegtől a romantikus fordulatokat, s így nem teszi lehetővé, hogy legalább egy regényben megélhessük azt, ami a valóságban soha nem tud megtörténni.

A realitás az, hogy erre vagyunk képesek, nincs alternatív életút, csak az, amit megélünk, minden más az álmokban van csak, a vágyakban, mert nem tud az ember nem vágyakozni. A vágyakról való lemondás, és a helyes légzés, ez az első lecke. Ezt nem az a feleség mondta, akiről az imént szó volt, hanem a regény elején említett boldogságról lemondó nőhöz kapcsolódóan hangzott el. Mert közben délután lett, s olyan egy ilyen emberjogi szervezetnél a munka, hogy szabad, és ő már ott volt egy jógastúdióban, ahol a foglalkozást vezető férfi elmondta, talán úgy pontosabb, hogy továbbadta ezt a tudást, immáron sokadszor ezen a napon, mert be volt táblázva. Ha már fiatal korában éveket szánt arra, hogy elsajátítsa a hatha jóga gyakorlatait és a keleti filozófia alapjait, megérdemli, hogy haszna legyen belőle. Ő lemondott mindenről, már nem akar semmit, és ezzel eljutott az ürességig, ahol már nincs akarás és nincsenek vágyak, ahol nem úgy mérik az életet, hogy boldog vagy, vagy boldogtalan. Kicsit ellentmondásosan hozzáfűzte, hogy ez az üresség, a semmi, amibe ő emelkedett, ahonnan persze a tanfolyamokon szerzett pénz sem húzta vissza, mert ahhoz is úgy tudott viszonyulni, mint minden máshoz az életben, valójában ez az üresség a boldogság. Senki nem szólt közbe, mert mindenki el volt foglalva a saját semmijével, magukban az om szócskát mormolták, s várták a pillanatot, amikor majd átélik azt, amit a tanfolyamvezető folyamatosan átélt.

Ez a szereplő hallotta ezt a mondatot, az első leckét, a vágyakról való lemondásról, a többiek, mármint a regény többi szereplője nem, mert nem tartózkodtak ott, illetve az egyik töritanár már meg is halt, ezért lehetett ezt a kis epizódot éppen ezzel a szereplővel elmondatni, az elbeszélőnek tudnia kell, hogy melyik szereplője mit lát, hogy ha valami mást akar mutatni, akkor gyorsan tudjon szereplőt váltani.

Amikor vége volt az órának, épp azzal a tanfolyamtárssal ment el, aki alapvetően szimpatikus volt neki. El is tudta volna képzelni, hogy valami elinduljon közöttük, de ez a tanfolyamtárs egyre szűkszavúbb lett, talán a jóga hatására. Végül ezekkel a szűkre szabott szavakkal mondta el, hogy épp egy magánéleti válságon megy át, vagyis már átment gyakorlatilag, mert a barátnője, akire építette volna az öregkorát, egy napon elmondta, hogy ő nem egy kőszikla, akkor sem, ha történetesen Petra volna a neve, de nem az volt, amire egy ilyen leszálló ágat, mint a férfié, lehet építeni, mert ő irtózik az öregektől.

Húsz év volt közöttük, s a nő még valóban nem jutott a tipikusan öregek közé, csak azok között volt, akik pánikban vannak attól, hogy megöregszenek, s hogy ez a férfi, a közel (vagy több mint) hetven évével épp ezt a pánikot erősíti benne. Érzi rajta az öregszagot, amit mellékesen a halál és a pusztulás szagának tekint, és ő nem akar ennek a pusztulásnak a közelében lenni, neki még jár az élettől az, ami jár. Hiába mondta ez a férfi, amúgy neurológus volt egy budapesti kórházban, hogy amikor miatta felszámolta a házasságát, akkor erre mért nem gondolt, akkor mért nem mondta, hogy csak időlegesnek szánja azt, amiről mindketten azt állították tizenöt évvel azelőtt, hogy örökre szól. Nem volt titok a korkülönbség, s hogy az mivel jár, s hogy felelősségünk van a másik iránt, és vele ez jár, hogy húsz évvel a nő előtt fog megöregedni, s hogy vannak neki gyerekei, amely gyerekek egy másik házasságból születtek, s hogy igaz, megromlott a viszonya velük, mert senki nem bocsájtja meg egy apának, ha szétdúlja a házasságát, és otthagyja nem csak az anyát, hanem a gyerekek mindennapos jelenlétét is. Velem ez jár, mondta a férfi az élettársának, az élettárs meg azt, hogy velem meg az jár, hogy nem akarok idő előtt megöregedni, egy ilyen rossz szagú és kedvetlen, állandóan a halálról beszélő férfi mellett, mert én még nem vagyok ott. És ha esze lett volna, mármint a neurológusnak, akkor nem papol állandóan a pusztulásról, hanem olyan programokra viszi, ahol lehet az embernek jókedve, nevethet, mert vicces dolgok történnek ott, mondjuk, a Dumaszínházba, ahol vicces emberek lépnek fel, és lehet közben bort is inni, ami a férfinek mégiscsak jó, mert az az utolsó, amitől még néha jól érezte magát, helyesebben szó nélkül elaludt, esetleg előtte felolvasott egy rövidke verset Arany János őszikéi közül. Nem kell dér az ősz lombnak, mégis egyre sárgul.

Valakinek el kellett mondanom, mondta a férfi, hogy mi van velem, és nekem nem volt más, még barátom se, mert annyit kellett a kórházban lennem, és a magánrendelés, amit egy magánklinikán végzett, az is mennyi időt vitt el, mert megteremteni újra, hogy élet, lakás, ahol élni lehet, és még az elhagyottak is belekerültek elég sokba. A nő, mármint nem a tanfolyamon megismert szereplőnk, hanem a szakítást bejelentő élettárs mondta, hogy sajnálja, ez a következménye, ha két ellentétes életakarat egymás mellé kerül, ezt biztos hallotta valakitől vagy olvasta. Mert két ennyire ellentétes életakarat egy rövid időre egymás mellett tud ugyan haladni, de hamar nyílik az olló közöttük. Milyen olló, kérdezett vissza a neurológus, mert neki meg, ha ezen a nyelvi mezsgyén haladunk, akkor a bicska nyílt ki a zsebében. A nő akkor kicsit részletesebben beszélt az ollóról, ami a közöttük lévő és az életkor előrehaladtával egyre csak növekvő különbséget volt hivatott szimbolizálni.

Amúgy ezt nem hallotta, hanem olvasta annál az írónál, mégis inkább hallotta, érdekesebb a történet, ha hallotta. Hallotta attól az írótól, aki korábban nem ment el a magyartanárnő temetésére, s korántsem annyira ismert, hogy meg tudna élni abból, amit ír, hiába szorgalmazza az írásaiban a népszerű témákat, például a párkapcsolati válságokat. Kénytelen szépírótanfolyamokat szervezni (na, ott hangzott el a kinyíló olló példázata), s annak a bevételeiből finanszírozni az írást és a családját, amely család furcsa mód, annak ellenére, hogy köztudott volt, milyen módszerekkel erősíti az öntudatát, például itt is megírtuk (ha világhírű lesz a könyv, akkor világgá kürtöltük) a kapcsolatát a történelemtanár feleségével. Mindezek ellenére ez a házasság s vele együtt a család még megmaradt, sőt, egyáltalán nem látszott felbomlani a jövőben sem, s hát ehhez a nembomláshoz is szükség volt némi jövedelemre. A feleség kárpótlását is finanszírozni kellett, nem csak az öntudatnövelő szeretőket.

Egyébként a neurológus élettársa, aki épp ettől a neurológustól kapta szülinapi ajándékként a tanfolyamot, mert mindig érdekelte az írás, és akart az állása mellé, a statisztikai intézetben dolgozott egy számítógépen, nem túl izgalmas munka, jószerével csak adatbevitel. Akart emellé a munka mellé egy olyan elfoglaltságot, ami egy kicsit, mondjuk úgy, kreatívabb, világokat építeni saját anyagból, ahogyan a tanfolyamot vezető író mondta. Világot építeni akart, de ha ez nem sikerül, gondolta, milyen nagyszerű volna, ha ott lehetne, egészen testközelben, esetleg ruha nélkül egy igazi világépítő mellett. Azt gondolta, lehetne az a nő, aki, mikor az író felesége nem ér rá, illetve már nem érdeklődik az efféle események iránt, akkor elkíséri vidékre író-olvasó találkozókra, és megkönnyíti azokat a kommunikációs helyzeteket, amelyek nehézséget jelentenek az írónak. Nem tudta, hogy ennek az írónak a tanárnővel való kapcsolata már véget ért, és épp ez a része a személyiségének szabad, de valahogy megérezte az igényt. Csak az volt a baj, hogy nem tudom, talán az, gondolta magában, hogy rossz helyre ültem, és nem én voltam mindig a szeme előtt. Ahhoz, hogy engem lásson, el kellett fordítania a fejét, így csak időnként került bele a képbe, míg az a másik nő, akit végül választott az író, az meg pont ott ült szemben vele, és hát ez tette lehetővé a kapcsolat kialakulását, illetve az ő kapcsolatának a ki nem alakulását. Hogy mire használta az író a nyíló olló példáját, sajnos nem derül ki, de ennek ellenére jól lett alkalmazva az életakaratok közötti különbségre.

Az volt a baj, gondolta a pórul járt tanítvány, hogy mire erre rájött, mármint hogy az író nem őt választotta, addigra kirúgta a neurológust, méghozzá elég csúnya szavakkal, olyanokkal, amiket fentebb megírtam, és már nehéz lenne visszaszívni. Most egyedül maradt, s már az a szórakozása sem volt meg, hogy naplót írjon, pedig a tanfolyamot vezető író ezt ajánlotta, hogy a napló mindig kéznél van, mert azt akkor is lehet csinálni, ha nem jut eszünkbe semmi, bár ő nem ír, de csak azért nem, mert neki mindig eszébe jut valami. Ezt a tanácsot azonban ez a nő nem tudta megfogadni, mert a szerelmi kudarc elvette minden kedvét az írástól. És kedv nélkül még azt sem lehet leírni, hogy nincs kedvem semmihez. A gyereke közben felnőtt, mert ebbe a viszonyba hozott egy gyereket is, minden idejét mással tölti, ő meg ott van egyedül, olvasni nem tud, mert nem tud odafigyelni, idétlen sorozatokat néz a tévében, néha hülye vetélkedőket (ezeket nézi majd nemsokára egy házaspár is), amelyeknek csupán annyi értelmük van, hogy kitöltsék az üres estéket. Elmehetne valahová, de egyedül nincs kedve, úgy érzi, mindenki őt bámulja, hogy ez a nő vajon mért van egyedül, mért napozik a strandon kihívó fürdőruhában, azt hiszi, ez a füves térség egy ismert tó partján egy társkereső intézmény? Nem teszi ki magát annak, hogy a párban érkezők megszólják, az egyedülállók meg leszólítsák, persze pont olyanok, akikkel még véletlenül sem akarna szóba állni, hülye mondatokat mondanak, hogy milyen jól néz ki a barna teste háttérben a kék vízzel, vagy hogy annyira hasonlít, és megneveznek egy ismert amerikai színésznőt. A víz különben még véletlenül sem kék, legfeljebb a képeslapokon, vagy az utazási irodák prospektusában, a színésznőre meg, szóval egyáltalán nem hasonlít.

Inkább akkor otthon. Néha elment az anyjához, még élt, az apja már régen meghalt, akkor derült fény arra, hogy az apja, aki iránt rajongott, kettős életet élt, mert a temetésen megjelent egy nő, akit ráadásul az anyja ismert is.

Szóval te tudtál az egészről, kérdezte a lány.

Tudtam, mondta az anya.

Akkor mért nem változtattál?

Nem tudtam volna nélküle élni.

A pénz miatt?

Nem.

Most mégis nélküle kell.

Nélküle, mondta az anya, de ez nem az én döntésem volt. Mikor megtudtam, mi van, akkor még gyerek voltál, nem akartam, hogy elvált szülők gyereke legyél, és az apád sem akarta. Mondtam egyszer, hogy költözz el ahhoz a másikhoz, de azt mondta, nem tud nélkülem lenni.

Biztos téged is csak meg akart tartani, mint a nyaralót a Balatonon, mert amúgy volt egy nyaralójuk a Balatonon, majdnem egész nyáron lent voltak. Most a lány visszagondolt azokra a nyarakra, hogy az apja talán akkor is mindig arról álmodozott, hogy mikor mehet a másik nőhöz, vagy épp azért volt olyan ideges, mert attól rettegett, hogy az a nő megcsalja, akárcsak bosszúból, hogy ő a feleségével és a gyerekével pazar órákat tölt egy nyaralóhelyen. Titkos telefonok, levelek, mi lehetett még, s amikor a gyerekével viháncolt a Balatonban, az csak hazugság volt? Az egész gyerekkorom egy kurva nagy hazugság volt. Szomorúan ment haza az anyjától, ez már jóval a temetés után volt. Nem értette, mi is a valóság, hogy mi az igaz az életében. Minden gondolkodás magunkról egyben értelmezés is, az író jutott eszébe, hogy ezt mondta. Ahogyan a számokból levont következtetések is értelmezések, ezt már a saját munkájából tudta a statisztikai hivatalban, bár a kutatók soha nem engedték meg, hogy következtetéseket vonjon le, a minőségi munkát meg akarták őrizni maguknak, ha nem így tettek volna, hamar kiderül, hogy az a munka messze van a minőségtől, s valójában bárki el tudná végezni, akinek van némi érzéke a számokhoz.

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A bogyósgyümölcskertész fia

A cégvezető

Dzsigerdilen

A gyerek

Házasságon innen és túl

Hozott lélek

Kik vagytok ti?

Mamikám

A mélygarázs

Napra jutni

Ne haragudj, véletlen volt

Ország, város, fiú, lány

Otthonunk könyve

Az öregtó felé

Szavalóverseny

Szerelmes, istenes, okosos. Háy-kódex

Völgyhíd

Xanadu

Boldog boldogtalan

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Papp Sándor Zsigmond

Korrektor Bétéri Nóra

Tördelőszerkesztő Erdős Krisztina

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 928 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License