Fedélterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Műszaki vezető: Vaisz György

© Szabó Tünde, 2015

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-056-2

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

A HACKER

A család

Anya

Ádám – Adrienn édesanyjának vőlegénye

Balla Dávid – Adrienn édesapja

Bébé 11. d

Karesz – Adrienn legjobb barátja

Márk – Karesz ikertestvére

Balázs – Márk legjobb barátja

Atesz – Márk haverja

Dani – Márk haverja

Kata – Dani barátnője

Sziszi – DÖK-ös képviselő

Vica – Janó és Peti húga

Laura – színjátszókörös

Más bébések

Janó – a Bébé „fenegyereke”

Timi – Adrienn általános iskolai osztálytársa

Gyöngyi – Katáék barátnője

Bennett – számítógépzseni

Ivett – Balázs barátnője

Réka – Balázs húga

Rebeka – Márk volt barátnője

Bence – Adrienn volt barátja

Barbi – Karesz barátnője

Tomi – Bennett netes „barátja”

Liza – grafikus

A tanárok

Gézu bá, a fizikaszakkör vezetője

Kisfaludy tanár úr, matektanár

Tolnai Alexandra, volt fizikatanár

Tolnai Gábor, volt informatikatanár, Tolnai Alexandra férje

És mindenki más

Ambrus Krisztián – magánnyomozó, Kata bátyja

Árpi – Bennett netes „ismerőse”

Bihari Richárd – magánnyomozó

Ildi – Bihari Richárd lánya

Csányi Endre – Balázs apja

Patrícia – Balázs nővére

Fodor Annamária – Gyöngyi édesanyja

Pethő Peti – Janó és Vica bátyja

Zsidai Dóra – újságíró

Szakács Krisztina – Zsidai Dóra egykori lakótársa

KILENCEDIK HÉT
MAKACS TÉNYEK

57. nap

58. nap

59. nap

60. nap

61. nap

62. nap

63. nap

Amikor félórája felhívtam Kareszt, hogy közöljem, végre itthon vagyok, és nem mellesleg befutott a harmadik pendrive, ő rávágta, hogy nála súlyosabb a helyzet, és nem akadályoz meg benne, ha át akarok menni, mert úgyis az én saram az egész. Az ilyen invitálásfélével nehéz ellenkezni, és most ott álltunk Karesz szobájának küszöbén, és az ágyban elterülő, békésen szunyáló Bennettet bámultuk.

– Mit keres itt? – suttogtam.

– Miért vagy te ilyen büdös? – kérdezett vissza Karesz.

Zsigerből böktem könyökkel oldalba, amitől fájdalmasan felszisszenve összegörnyedt. Az ilyesféle hangot jó hallani néhanap, mármint Karesztől, kivéve, amikor pár lépésnyire Bennett alszik. Kisasszéztam a folyosóra, ezzel hátrakényszerítve a mögöttem álló Kareszt is, és becsuktam az ajtót.

– Nem én vagyok büdös, hanem a pendrive.

– Aha. Tudom. A pendrive – bólogatott mindent értőn.

– Ez olyan illatos változat. – Belenyúltam a kardigánom zsebébe és előhalásztam a borítékot. Az a „jellegzetes” szag megint megcsapta az orrom.

– Na, bakker! – nyögte Karesz, tenyerét az orra elé kapva. – Valami rohad benne. Csak szólok.

Lassú mozdulatokkal, mintha csak egy bombát rejtő dobozt csomagolnék ki, kihajtottam a borítékot. A szag újabb két strigulát ugrott a bűzskálán, amit Karesz halk morgással konstatált, miközben kivettem a narancssárga pendrive-ot.

– Valamikor narancsillatú lehetett – mutattam fel.

– Én elhiszem, csak tedd már el! Egyáltalán megnézted már? – pislantott le a borítékra Karesz.

– Nem volt rá időm. Húsz perce értem haza, és ez várt a küszöbön. Szóval, ahogy tudtalak, hívtalak is fel, te meg az alvó Bennett miatt átrángattál – vázoltam fel a helyzetet. – Mert ez ám a tipikus vészhelyzet. Miért is kellett átjönnöm?

– Nem is tudom… – mélázott el. – Biztos, mert kajás vagyok. Mégis mit gondolsz, miért? – mordult fel már határozottabban. – Mit kezdjek vele? – biccentett az ajtó felé. – Ráadásul téged szólongatott!

– És? Úgy néz ki, mint aki a halálán van? A mosolyából nem úgy tűnt. Akkor meg, ha akar valamit, később elmondja…

– Itt nem hagysz vele, ő a te sarad!

– És mégis mit csináljak? Üljek az ágyánál, amíg fel nem ébred?

– Vagy inkább csinálj valamit enni, mert véletlenül tényleg kajás vagyok és…

Itt tartottunk a témában, amikor nyílt az ajtó, és minden problémánkat megoldandó felbukkant Bennett. Igazi, filmbeillő látványt nyújtva álmatagon törölte a szemét a kézfejével, miközben értetlenül bámult ránk. Végül is, mit keresne Karesz a saját szobája előtt?

– Mi ez a szag? – Azt hiszem, halkan felnyöghettem, Karesz pedig a pillanat töredékrészéig még el is vigyorodott.

– Adrienn az – felelte végül holt komolyan. – De ha mindig csukva tartod a fél szemedet, és percenként váltogatod, akkor legalább a szemedet nem csípi. Ezt már kikísérleteztem.

És látszott Bennetten, hogy még képes és elhiszi.

– Jézus! – fakadtam ki. – A pendrive szaga – emeltem fel a borítékot. Bennett elég élénken és rekordidő alatt reagált: éber lett és elkerekedett szemmel bámulta a borítékot. Szinte láttam magam előtt a rajzfilmjelenetet, ahogy én rángatom a kezem jobbra-balra, le-fel, ő pedig, mint akit megbabonáztak, ugyanúgy kapkodja a fejét, a titokzatos borítékra szegezett tekintettel.

– Nézzem meg? – Ez felért egy ajánlattal.

– Ha már kitúrtál az ágyamból, ennyit megtehetsz – veregette vállon Karesz Bennettet. A lány elmosolyodott. – Ott a gép a hátad mögött – pislantott be a szobába a fiú. Bennett engedelmesen megfordult és bemasírozott az ajtón, hogy tegye a dolgát. – Mit vigyorog ez? – dünnyögte nekem halkan, mire megrántottam a vállam. Követtük Bennettet, Karesz levágódott a fotelbe, én pedig a lány mellé álltam.

– Tulajdonképpen mit is kerestél te Karesz ágyában? – dobtam fel könnyedén a kérdést Bennettnek, miután tisztázták Karesszel a jelszót. Bennett gyors pillantást lövellt hátra, Kareszre a válla felett.

– Úgy alakult, hogy tegnap eljött velünk a GK-ba, aztán kicsit kiütötte magát. Ő akarta, és egy minimális adagtól leamortizálódott. Nagyon minimálistól.

Bennett némán tűrte, hogy róla beszéljük a feje felett; végül felemelte nyitott tenyerét, ami immár egyezményes jele annak, hogy a pendrive-ot várja. Gondosan kerülve, hogy hozzá kelljen nyúlnom, belecsúsztattam a borítékból a rikító narancssárga izét a kezébe, ő pedig gyors, szakavatott mozdulattal betaszajtotta a helyére, és félrehajolt a monitor elől, hogy mindketten, még a fotelben terpeszkedő Karesz is ráláthasson. A képernyőn ott virított az Intéző, kilistázva a pendrive fájljait.

Elképedve meredtem a monitorra. Nincs jelszó! Nincs levédve a pendrive! – Nincs jelszó – tolmácsoltam a mellettünk feltűnő Karesznek. – Más küldte? – Más, aki tudott a pendrive-ról, de nem tudott a jelszóról? Egy másik pendrive-os? A régi biztos nem változtatott volna a jól bevált módszeren. De akkor ki?

– Megnézhetem? – suttogta Bennett izgatottan. Láttam, hogy a kurzor a sorban a harmadik fájlon ficánkol. Bevallom, akkor és ott meginogtam. Bennett majd meghalt a kíváncsiságtól, és már annyit segített nekünk; simán megérdemelte volna, hogy ezúttal beavassuk.

Tétován Kareszre pillantottam, de őt a legkevésbé sem gyötörték kétségek.

– Felejtsd el! – és már tépte is ki a pendrive-ot a gépből.

Bennett arca beborult, elhúzta a száját.

– Bakker, megfogtam – mordult fel Karesz. Lendületesen levágta a pendrive-ot az íróasztalra, arról a falról pattant vissza szegény, amihez az asztalt tolták, és már az ujjait szimatolta. Mintha a pestist terjesztené, de komolyan.

Bennett sorsába beletörődve elfordult a géptől. Pár másodpercig mindannyian a magunk dolgával törődtünk: Karesz a kezét szagolgatta, én a borítékot vettem komolyabban szemügyre, hátha látok rajta valamit, ami szintén eltér a „szokásostól”, Bennett pedig csak bambult maga elé.

Aztán hirtelen megszólalt:

– Még mindig nem jelentkezik.

– Ki? – néztem fel.

– Tomi – felelte Bennett. Az arckifejezése alapján nagyon úgy tűnt, hogy nekem ezt alapból kellett volna tudnom, és ettől máris helyreugrott a dolog. Nem annyira a név segített ki, hanem eszembe jutott az a bizonyos fürdőszobai, vécén trónolós beszélgetésünk, amikor Bennett elfojtott zokogás közepette elregélte: az egyik srác, akivel csetelni szokott mostanában, nem csetel.

– Ő az a srác, akit öregnek hittél? – kérdeztem rá a biztonság kedvéért. A nézőpontom, miszerint Bennett tutin felfúj egy apróságot, még mindig nem változott. Bennett bólintott, majd megismételte:

– Azóta sem jelentkezett – ismételte.

– A cseten – fűztem hozzá. Na, erre már nem bólintott. – Lehet, hogy elutazott a szünetre.

– Bárhová ment, mindig feljött a csetre. Nem volt olyan, hogy két napnál tovább ne láttuk volna. Most meg már majdnem két hete semmi.

– Lehet, hogy a szülei eltiltották a géptől. Szobafogság vagy mit tudom én, elvették a gépét, mobilját, iPadjét, tabletjét meg minden mást – ötleteltem tovább.

– Egy ilyen… fazon biztos meg tudta volna oldani valahogy – szólalt meg Karesz visszafogottan. Karesz Bennett mellé áll?

– Valami nagy gáz lehet, mindenki ezt mondja – folytatta Bennett újult erőre kapva. – És ha mindenki ezt mondja, akkor kell lennie valaminek, ez mindig így működik, te is tudod.

– Ők is ismerik annyira, mint te? – kérdeztem nagyon-nagyon óvatosan.

– Még jobban… Legalábbis az egyik srác… – elhúzta a száját –, ő nagyon jól ismeri Tomit. Cseten kívül is.

– Annyira, hogy tudta róla, hogy nem vén?

– Azt hiszem… Felteszem… Valószínűleg…

– Ő is azt mondja, hogy valami nem oké? – Kareszre néztem, és ahogy visszanézett, komolyan olyan érzésem támadt, hogy nem először hallja a sztorit.

– Nem – horgasztotta le a fejét Bennett. – De azt sem mondja, hogy minden okés. Akárki kérdezi, csak annyit mond, hogy hagyják már őt békén Tomival, ami rossz jel, mert két dolgot szeret: dicsekedni azzal, amije nincs és beszélni magáról. Sokat. Ha lerázza az embereket, akkor annak biztos komoly oka van.

– Neked pontosan mit mondott?

– Nekem? – húzta fel a szemöldökét Bennett. – Engem utál. Velem nem beszél. Annyira utál, hogy ha Tomi mellette fuldokolna a vízben és nem tudna úszni, akkor is inkább azt mondaná nekem, hogy Tomi tök jól van, és húzzak el a fenébe, csak nehogy hozzám kelljen szólnia. Ennyire utál.

– Jártatok? – vigyorgott Karesz.

– Nem – felelte Bennett morcosan. – Nem, csak jobb vagyok nála kábé mindenben, és ezt képtelen megemészteni, pedig most már ideje lenne, mert ez, amíg élünk, nem fog változni. Őt nem annyira nehéz lekörözni, mint hiszi, egyszerűen mert béna, és csak a szája nagy.

– Aha – nyugtáztam.

– Szóval még az elején rákérdeztem, hogy tud-e valamit róla, mert gondoltam, nem lehet olyan tetű, hogy amikor látja, hogy aggódom, bunkóskodik… hát de. Tök bunkón elküldött, közölte, hogy menjek a fenébe, és hagyjam békén, mert ha bármi baja is lenne Tominak, akkor is én lennék az utolsó a Földön, akinek ezt elmondaná. Többet nem is próbálkoztam, a többieket kértem, hogy néha kérdezzenek már rá és adják tovább nekem, hogy mit válaszolt.

– Aha. És nekik mit mondott? – faggattam, miközben két ujjal és nagyon vigyázva arra, hogy minimális bőrfelülettel érintsem, megfogtam a pendrive-ot és belepottyantottam a borítékba. A gondolat, hogy a boríték a szükségesnél hosszabb ideig bűzölögjön a kardigánomban, elborzasztott, szóval az asztalon hagytam „levegőzni”.

– Semmit! Pont erről beszélek Még azoknak sem mondott semmit, akiket bír. Hiába kérdeztek rá, hogy tud-e valamit Tomiról, hallgatott… vagy legalábbis azt mondta, hagyják már békén ezzel az egésszel.

– Oké… és mi van, ha ő sem tud semmit? – dobtam fel a nagy kérdést.

Ez is egy életképes opció és nem lehet kizárni.

– De biztos, hogy tud valamit – szólalt meg Karesz. – Én már beszéltem vele.

– Beszéltél vele? – visszhangoztam döbbenten.

– Nézz már rá! – lendítette a karját Bennett felé. – Tiszta idegroncs… Rossz volt nézni és én már napok óta nézem… szóval inkább tegnap elmentünk ahhoz a sráchoz Barbival. Ha engem kérdezel, holtbiztos, hogy tud valamit, csak nem akar beszélni, na, meg az sem segített, hogy beleszaladtam pár hülye kérdésébe, mert ugye – villantott egy dühösnek szánt pillantást Bennettre – nem sokat tudtam erről a Tomiról. Végül el kellett mondanom, hogy Bennett miatt jöttem, és onnantól kapáltak az egésznek.

– Egyáltalán honnan tudtad, hogy hol lakik?

– Tőlem – válaszolta Bennett a nyilvánvalót. – Nemrég… pár hete találkoznunk kellett… Volt egy vitánk, egy nagyon-nagyon durva vitánk valamiről, amit csak úgy tudtunk eldönteni, ha találkozunk. Természetesen nekem volt igazam. Azóta még jobban utál, pedig…

– A Műegyetem egyik koleszában lakik – szakította félbe Karesz. – És legalább már tudjuk, hogy felkészültebben kell odamenned.

Kezdjük ott, hogy én semmilyen szöveggel sem akartam odamenni. Már bocs. Nem kicsit voltam fáradt az utazástól, anya biztos alig várta, hogy kicsomagoljak, alighanem tobzódott benne a mosási vágy és úgy egyébként is… az egész még mindig annyira nevetségesnek tűnt.

És akkor elkaptam Karesz pillantását, és ez eldöntötte az addig még csak nem is létező dilemmát.

Na, jó. Szóval a kis szenya szereti megtartani magának az infókat a saját fontosságának biztos tudatában? Hát… akkor olyan helyzetet kellene teremteni, ahol úgy érzi, valami lényegesebb forog kockán, mint a fontossága… Ehhez viszont talán kéne még egy-két dolog.

Némán elhessegettem Bennettet a gép elől.

– Hogy hívják ezt a srácot? A műszakist? – pontosítottam, miközben már hívtam be a Facebookot. Ha abból indulunk ki, milyen komoly barátságban vannak, azért elvárható, hogy Tomi az ismerősei között lesz.

– Azt hiszed, hogy ezt nem próbáltam már meg? Túl sokan vannak – villant rám a tekintete türelmetlenül. Karesszel szinkronban néztünk rá „most akarod vagy nem?” nézéssel, és ez meg is tette a hatását, a srác neve Árpi, beceneve Galagonya. Ennek alapján hamar rátaláltam, de itt véget is ért a szerencse, Árpinak – akinek hál’istennek nem volt titkos az adatlapja – ugyanis kapásból négyszáz fölött járt az ismerősei száma.

– Hát, reménykedjünk, hogy a haverodat tényleg Tominak hívják – motyogtam az orrom alá, ahogy bepötyögtem a keresőbe, hogy Tamás. Tizenegy találat. Hát, elsőre nem is olyan vészes, mint vártam, de azért azt sem bántam volna, ha csak egyet dob ki. Minimalista vagyok, na.

Megnyitogattam az embereket, és most ott virított tizenegy Facebook-profil, kis ablakokban a képernyőn. Így máris sokkal ijesztőbb látványt nyújtottak. Kép alapján szűrve ötöt kapásból kilőttem, mert alaposan meghaladták vagy alulmúlták a meghatározott „velünk egyidős” kort, ami az egyetlen dolog, amit én tudtam Tomiról. Gondosan bezárogattam az ablakokat.

Aztán ott volt egy unokatestvér, ő is repült. Maradt öt. Sok.

– Mit tudsz még Tomiról? – kérdeztem Bennett-től, reménykedve, hogy azzal folytatja, nem a Műszakira jár, mert a rostán fennmaradók közül négyen műszakisok voltak.

– Barna a haja. – Karesszel szinkronban néztünk rá. – Aj, most mi van? – nyögött fel. – Egyszer elmondtam neki, hogy anya azt akarja, festessem be a hajam, és ezért szóba került, milyen színű a hajunk. Jaj, ne már!

Egy vöröses hajú srác kiesett a körből. Maradt négy.

– És még?

– Fogadjunk, hogy a titkos adatlapú bennmarad – bökött Karesz a képernyő bal sarkában mosolygó srácra. Általában úgy szokott lenni, szóval inkább nem mentem bele a fogadásba.

– És még?

– Nem tudom… – szólalt meg kis habozás után Bennett.

– Ne csináld. A múltkor azt mondtad, korrekt őszinteségi rohama volt, mielőtt eltűnt. Biztos mondott valamit, ami segít.

– De csak azt mondta el, hogy nem egy negyvenéves családapa és nincs két gyereke meg ilyesmi, meg hogy beszélnie kell néhány emberrel, mert el kell mondania valamit nekik, és nem lesz könnyű, és nagyot fog szólni.

Aha, tényleg, az a bizonyos őszinteségi roham, ami annyira megijesztette Bennettet. A vécés „zokogós” beszélgetéskor azt hitte, ez a nagy vallomásos dolog egyenesen a vesztébe sodorta ezt a Tomit.

– Arról volt szó, hogy hol lakik? – tereltem.

– Aha – vágta rá jóval lelkesebben Bennett. – Budapesti. – Kis kutakodás. Az egyik celldömölki kizárásával maradt három. – Haladunk – jegyezte meg Bennett mosolyogva. És ahogy az lenni szokott, amikor az emberek elkiabálják a jól alakulni látszó dolgokat… Ezen a ponton komolyan megakadtunk.

– Egyáltalán mit mondott, mit csinál?

– Azt kamuzta, hogy tanár. Magyartanár. – Hát ezzel nem megyünk semmire, amíg nincs meg a pszichológusdiplománk.

– És mit mondott, milyen suliban? – Hátha a saját suliját nevezte meg… Lécci, lécci, lécci.

– Egy általánosban. – Bukta.

– Testvérek?

– Nincsenek. – Mert miért is lennének? – Még örvendezett is, hogy a gyerekei szerencsére ketten vannak, nincsenek egyedül.

– A kedvenc zenéjéről mondott valamit? – segített ki Karesz. Bennett elgondolkodott, ami most valamiért plafonbámulással is együtt járt.

– Nem. – Most komolyan. Miről beszélgettek ezek? – Azt mondta, úgysem ismerem őket, amilyen csitri vagyok. – Ez passzolt a kerettörténetbe. A vén bácsi lehurrogja a tizenhat éves lányt, hogy szakadjon le a témáról, mert azt se tudná, miről beszél. De mi van, ha… elvégre egy próbát mégis megér.

És igen, ott van az a srác, akinek a kedvenc zenéi között találtam két olyan együttest is, amikről én életemben nem hallottam, de ránézésre minimum a hetvenes évekből valók, ha nem korábbról, és még akkor nem néztem meg az összes lájkolt bandát. Ez semmiképp sem az a zene, amit mi, átlagban ismerünk, és ha mázlink van, Tomi erről magyarázott Bennett-nek.

Persze sajna bőven belefért a rejtett adatlapú is, hisz őt nem tudtam lecsekkolni, viszont a harmadik esélyes ilyen szempontból kihullott volna: valószínűleg az összes mai d.j-t lájkolta. De mivel az egész egy vitatható kijelentésen alapult, őt sem zárhattuk ki. Viszont ami a legjobb hír, a két srác, akinek csekkolhattuk az adatlapját, most is igencsak aktívan élte az életét a Face-en, szóval komoly bajról az ő esetükben nem lehetett szó. Ha tényleg beütött a katasztrófa, akkor csakis a rejtett adatlapú lehetett az emberünk.

Ennél tovább viszont sehogy sem jutottunk.

Három potenciális Tomival indultunk neki.

A bejárati ajtó felé tartva futottunk bele Márkba. A konyhából baktatott kifelé, a kezében tartott popcornos tálkából falatozott. Durván meglátszott rajta a kialvatlanság, de még így is hozta a formáját: veszettül jól nézett ki.

A következő másodpercben felnézett, és meglátott minket. Utoljára az emeleti folyosón láttam a halloweeni buli éjszakáján. Mert volt az a pillanat, amiből bármi lehetett volna, és amit végül Bennett óbégatása döntött romba.

Úgy tűnt, őt nem nagyon érintette meg a látványom, mert először Bennettre nézett és csak utána rám. Amikor a tekintetünk találkozott, kérdőn megvillant a szeme.

Csúcs. Én a folyosói majdnem „valamink” miatt tépelődöm a „mi lett volna, ha?” és az „úgyis beképzelem” slágerszámokkal, ő meg az első találkozásunkkor is csak a pendrive-on kattog.

Így is lehet. Én már tényleg teszek az egészre.

Apró bólintással válaszoltam néma kérdésére, és mentem Kareszék után.

A kolesz felé tartó úton két fő témánk volt: az én családi őszi szünetem és Bennett csetes élete. Az előbbit gyorsan kiveséztük, merthogy tényleg semmi érdekes nem történt a pár nap alatt, hacsak nem számítjuk, hogy rövid időn belül meghackeltem Ádám „bebarangolós” tervét, és a kirándulásaira végül csak anya kísérte el. És ami hihetetlen, azt hiszem, ő tényleg élvezte. Én a szobában pihentem ki az elmúlt pár hetet, legtöbbször olvastam vagy tévéztem, és csak akkor csatlakoztam hozzájuk, ha értelmet láttam a programjaikban. Ritkán. Nagyon ritkán.

Bennett nem volt ilyen közlékeny, ami azért rossz, mert így beindult Karesz fantáziája és kiegészítette az információs hézagokat. Ez elég viccesre sikerült, nehezen álltam meg, hogy ne nevessek. Bennett viszont a sértődés jeleit mutatta, pedig eddig egész jól viselte Kareszt.

A kolesz szombat lévén kihalt volt, de azért lézengett egyetlen ember a viszonylag nagy, fényes és csúszós kövezetű előtérben.

A lépcsőn felcaplattunk a harmadikra. Karesz emlékezetből elvezetett minket az ajtóig, ahol aztán a terv szerint magamra hagytak, gondosan félrehúzódva jó pár lépésnyire. Ha a srác nem érzi szükségét annak, hogy kitámolyogjon a folyosóra, miután kinyitotta nekem az ajtót, kizárt, hogy felfedezze őket.

Míg bentről székcsikorgás hangja szűrődött ki, gyors, bizonytalan pillantást lövelltem Kareszre, aki a falnak dőlve, kezében a mobiljával várta az „akciót”.

Vékony, vörösesszőke, gombafrizurás, hatalmas orrú srác nyitott ajtót. Nem tudom, így első látásra kinek gondolt, de kapásból magyarázkodni kezdett:

– Nézz ide, nincs még kész, de ha visszajössz este, garantálom, hogy meglesz. Megmondtam előre, nem biztos, hogy meglesz szombatra…

– Árpi? – köszöntem vissza.

– Igen, de mondom, hogy…

– Gáz van – szakítottam félbe, és igyekeztem a szövegemhez illő képet vágni.

– Pár órába nem halsz bele.

– Nem nekem gáz, neked gáz. – Kis türelmetlenséget csempésztem a hangomba. Ezzel már sikerült helyes pályára terelni a gondolatait: meghökkenve nézett rám.

– Nekem?

– Az van, hogy… – Körbenéztem a folyosón, ahol szerencsére épp akkor vonult végig két beszélgető srác a hátam mögött. – Ez elég kínos, nem mehetnék be? – Árpi a válla fölött a szobába pillantott, majd behátrált, utat engedve nekem.

Teljesen korrekt kétágyas szoba, persze úgy könnyű tisztán tartani, hogy az egyik szobatárs szemmel láthatóan még nem érkezett meg, a másik meg a jelek szerint le sem fekszik. Nekem legalábbis nagyon úgy tűnt az íróasztalon nagyüzemben zümmögő három gép látványából, ami enyhe egyenlőtlenséget mutatott a másik fiú egyetlen pc-jével szemben.

Amíg én becsuktam magam mögött az ajtót, Árpi a laptopjához ugrott és lecsapta a fedelét. Nem hiszem, hogy pucér nős puzzle-t játszott rajta.

– Miért van gáz? – kérdezte. Elhúztam a szám.

– Így elsőre szögezzük le, hogy nem vagyok büszke arra, amit tettem – mondtam lassan felvezetésül, majd megakadtam, mint aki tényleg zavarban van. Ide azt az Oscart.

– Miért, mit tettél? – kérdezte fokozódó idegességgel.

– Hát az úgy volt… – nekiláttam, hogy lassan, komótosan körbejárjam a szobát, gondosan szemügyre véve mindent, ami elárulhatott valamit Tomi személyéről –, hogy nemrég találkoztam egy nagyon jó fej sráccal. Tényleg nagyon jó fej, tök jó vele beszélgetni, meg voltunk párszor moziban, meg minden. Hiszel a fiú-lány barátságban?

– Nem – felelte morcosan.

– Tökmindegy. Szerintem meg van fiú-lány barátság, és ez a fiú az én barátom. Csak van egy icipici gondom. A pasim sem hisz a fiú-lány barátságban, és megtudta, hogy egy sráccal járok mindenfelé. Most azt hiszi, hogy megcsaltam, és síkideg, ami valahol tök aranyos, de ha dühös, verekszik, szóval van, akinek ez nem annyira jó hír. Szóval megtudta, hogy létezik ez a srác, és faggatni kezdett róla. Persze nekem eszem ágában sem volt feldobni a pasit, imádom őt, és nem akarom, hogy baja essen, márpedig ha a barátom megtalálja, holtbiztos, hogy darabokra szedi. Durván. Higgy nekem. Tapasztalat. Na, mindegy. De mondanom kellett egy nevet, mert különben… hát érted. És hát… nemrégiben rólad beszélgettünk Tomival…

– Tomival? – szakított félbe hüledezve.

– Igen, Tomival – ismételtem meglepetten. – Nem mondtam még?

– Hát nem, ez kimaradt.

– Mindegy. Szóval Tomi beszélt rólad, és… hát a te neved ugrott be elsőnek – értem a sztorim végére.

Sajna a terepszemlém nem járt sikerrel, Árpinak esze ágában sem volt megkönnyíteni a dolgomat például azzal, hogy közös képet tesz ki a polcra magáról és Tomiról, akit persze azonnal felismertem volna valamelyik Facebook-profilról.

– Te rám uszítottad a barátodat? – fakadt ki Árpi.

Felszisszentem.

– Hát, úgy valahogy.

– Egyáltalán ismerlek?

– Nem. Azt hiszem, mondtam már.

– Akkor miért én? – esett nekem.

– Nem tudom, jó? – feleltem hisztisen. – Totál váratlanul ért, hogy a barátom rákérdezett és először a te neved ugrott be. Tomit bírom, nem akarom, hogy baja essen. Ez van…

– De milyen Tomi? – ráncolta a homlokát Árpi.

– Tudod te – mosolyodtam el. – Barna haj, édes mosoly, rém gáz zenei ízlés…

– Te vele haverkodtál? – szakadt ki Árpiból, miközben jó alaposan végigmért.

– Ezt mondtam, nem? De most nem ez a fontos, hanem hogy te rendben legyél. A barátom nem az a békés fajta és azt hiszem, sikerült megtalálnia. Ne is kérdezd tőlem, hogy csinálta – tettem egy hárító mozdulatot. – Előbb-utóbb eljön hozzád, és akkor „elbeszélgettek”, és hidd el, azt te nagyon nem fogod élvezni.

Árpi idegbaja max szintre ugrott.

– Sosem vagyok egyedül. Itt, a koleszben meg az egyetemen mindig van velem valaki, és emberek között vagyok. Nem nyúlhatnak hozzám.

– Hidd el nekem, ha őt meglátják, azok az emberek pillanatok alatt eltűnnek mellőled. – Előhalásztam a tarisznyámból a mobilom, és felmutattam Árpinak. A kolesz felé vezető úton letöltöttem Jeep képét, és beállítottam háttérnek a kijelzőmön. Tényleg úgy festettem, mint egy boldog barátnő, aki rajongásában még a mobilján is csak a bodybuilder felépítésű, rémisztő barátját akarja bámulni… – Ebből képzelj el négyet-ötöt egymás mellett – fűztem hozzá a látványhoz. Ez megtette a hatását.

– De milyen ember vagy már, hogy hagyod, hogy egy ártatlan embert bántsanak? – fakadt ki Árpi. Komolyan megsajnáltam, de nem volt visszaút.

– Tomi is ártatlan, és őt bírom. És nem hagyom, hogy bántsanak, azért vagyok itt, hogy figyelmeztesselek – mondtam az asztalnak dőlve.

– Azzal meg sokat érek – horkant fel Árpi. – Miért nem mondtad, hogy egyéjszakás kaland volt, és nem is emlékszel a pasasra?

– Én nem vagyok olyan! – csattantam fel méltatlankodva. – És már ne is haragudj, hogy segíteni akartam. El is mehetek – sziszegtem sértődötten. Ellöktem magam az asztaltól és az ajtóhoz sétáltam. – Ööö… vigyázz magadra – köszöntem el.

– Menj a francba! – Nem túl udvarias, de adott helyzetben érthető.

Kisiettem. Bennett és Karesz ugyanott és ugyanúgy, a falnak dőlve hallgatták Karesz kihangosított mobilját.

Nem lett volna értelme arrébb menni. Ha Árpi úgy dönt, hogy menekülőre fogja, és kiviharzik a szobából, akkor a mobilomnak, amit észrevétlenül Árpi asztalán hagytam, már úgysincs semmi haszna.

De ha minden a terv szerint megy…

– „Ööö… Vigyázz magadra”? – nézett fel rám Karesz, ahogy csatlakoztam hozzájuk. Még a szobában, miután felmutattam Jeep képét Árpinak, miközben tovább beszélgettünk, én suttyomban gyorshívón tárcsáztam Kareszt. Ő fogadta a hívást, így mindent hallott, ami a szobában zajlott. – Emberséges.

– Szerepben maradtam. Először azt akartam mondani, hogy ha befut a pasim, mondd meg neki lécci, hogy hozzon popcornt – rántottam meg a vállam.

– Ez sem rossz – biccentett elismerően Karesz.

– Sss – intett le minket Bennett. – Azt hiszem, beszél.

És igen, a szobában „felejtett” telefonom lehallgatóként funkcionált és tökéletesen végezte a dolgát.

– Vedd már fel! – sürgetett valakit Árpi.

– Anyám, ne csináld már – mondta „mindjárt bebrugyálok” stílusban, aztán hirtelen váltott: – Hé, szia! Hogy vagy? – Válasznyi szünet. – Én is, kösz. Figyelj, itt most komoly helyzet van. Volt itt egy kiscsaj… nem hiszem el, még a nevét sem mondta meg. Mindegy, állítólag haverkodtál vele, de közben van egy barátja… – Szünet. – Mi? – Szünet. – Ő mondta, nem én. – Szünet. – Mit tudom én – hangjában kétségbeesett türelmetlenség. – Hosszú barna haj, tök kék szem, egész jól néz ki. De nem a lényegre koncentrálsz, mert a barátja valahogy sokkal fontosabb tényező most. Rá sokkal jobban emlékszem, ő a magyar Arnold Schwarzenegger, hallod. És rájött arra, hogy ti ketten haverkodtatok… – Szünet. – Hogy keverhetett volna össze bárkivel is? – Szünet. – Ja, hát ez egy nyomós érv… De nem ismerek más olyan embert, aki ilyen gáz zenéket hallgat, mint te. – Szünet. – Majd kiderül. Legfeljebb elkapnak, legyalulnak, és odakerülök a szomszédos ágyra, melléd – kuncogott kettőt kínjában. Bennettre kaptam a tekintetem. Tomi kórházban van. A lány arcán rémület jelent meg.

– Hallottad, hogy jól van – suttogtam. – Nem úgy hangzik, mintha komoly lenne a baj.

Bennett nem reagált.

Rövid csevej, amit az egyoldalú párbeszéd miatt nem igazán tudtunk értelmezni, de Tomi gyorsan lerázta Árpit. Karesz mobilja elhallgatott, csak apró neszezés szűrődött át az aktív vonalon keresztül, de végül az is abbamaradt. Bennett „és most mi legyen?” pillantást lövellt felém. Megrántottam a vállam és eliramodtam az ajtó felé.

Kopogtatásomra elég nyúzott képű Árpi nyitott ajtót, és az arca még jobban beborult, amikor megpillantott. Hát, nem vethettem a szemére.

– Itt hagytam a mobilom – mosolyogtam rá bocsánatkérőn.

– Jó anyám, borogass – nyögött fel, miközben félreállt. Becéloztam a telefonom, felmarkoltam, visszasiettem az ajtóhoz, de a küszöbről még visszafordultam. – Te, figyu, elfelejtettem, melyik kórházban van Tomi. Arra gondoltam, benézek hozzá ma vagy holnap, de az ilyen dolgokat sosem jegyzem meg.

Hihetetlen, de Árpi még csak nem is habozott; nincs mese, minél előbb meg akart szabadulni tőlem. Talán azt hitte, a „barátom” nyomkövetőt tett rám, ami záros határidőn belül hozzá vezeti majd.

Bennett kérésére a sztori lezárása, vagyis annak beadagolása Árpinak, hogy az egész, amit előadtam, egy nagy rakás mese, az ő feladata. Bosszúnak nem rossz. Inkább nem kérdeztünk rá, hogy és mikor akarja ezt lezavarni.

Már csak egy lépés választotta el Bennettet Tomitól, de ami még jobb, akárhogy is néztük, nyilvánvaló, hogy a srácnak semmi baja. Valamiért kórházba került, aztán kész. A legjobbakkal is megesik, ami ugyebár saját tapasztalat…

Bennett csak hosszú másodpercnyi morfondírozás után döntött úgy, hogy meglátogatjuk Tomit a „legfeljebb nem megyek be” mondattal zárva le gondolatbeli monológját. Nekem tetszett a megoldás; miután ennyit szenvedtünk, valahol mélyen, legbelül biztos kiakadtam volna, hogy a cél előtt öt centivel megállj parancsolnak.

Sikeresen befutottunk a látogatási idő utolsó tíz percébe, amikor a családtagok épp a távozás hímes mezejére lépnek épp az ellenkező irányba, mint amerre mi igyekeztünk. Mivel Árpi a kórterem számát is elárulta, komoly gondot nem okozott Tomi megtalálása.

Az ajtó persze nyitva volt, ami azért mázli, mert így Bennett vethetett egy óvatos pillantást a benti helyzetet felmérendő anélkül, hogy a bentiek észrevették volna.

– Nincs egyedül – fordult hátra.

– És a rejtett adatlapos az? – tolakodott előre Karesz, hogy ő is meglesse a srácot. – Naná, hogy az. Fizess!

– Nem fogadtunk – hárítottam morcosan. – Akkor nem mész be? – kérdeztem Bennett-től.

– Így? Hogy mennék be? Egy férfi van vele… nem mehetek oda tök vadidegenként, hogy helló, Bennett vagyok a csetről. –

Józan érv, nem vethettem meg érte. Finoman arrébb löktem Kareszt, és bekukucskáltam.

Tipikus többágyas szoba. Hamar felfedeztem Tomit, az ágya szélén ülve a kezét bámulta megviselt képpel, ami a kórházakban mondjuk alapkörülmény, a férfi (valószínűleg az apja) az ágy végéből gyászos ábrázattal figyelte a fiát. Itt bizony minimum szervcsere lesz.

– Valami nem stimmel – jegyeztem meg pár pillanat múlva. És hogy az állításomat igazolja, az apa az órájára pillantott, mondott valamit, mire Tomi felállt. Kabátot tartott a kezében. Tekintetem az ágy melletti szekrénykére siklott… totál kiürítve. – Most megy haza.

– Haza? – visszhangozta Bennett.

– Hazaengedték. Ha nem akarsz velük találkozni, indulni kéne.

Bennett káromkodott egy szerényet, és eliramodott a lépcső felé. Kisebb lendülettel, de követtük.

A félsikerrel zárult akciónk után Karesz hazavitt. Anya a szobájába zárkózott, a köszönésemre sem mutatkozott, tippre az őszi szüneti „nyaralásunkat” pihente ki, vagy ő is az én kicsomagolási technikámat alkalmazta: fél perc kipakolás, három perc bármi másféle tevékenység.

Így nem is hangzik vészesen, de akkor sem bántam volna, hogy amíg én Bennett titkos csetes haverját hajkurászom, egy jótündér kicsomagol. Sajna a „jótett helyébe jót várj” téma manapság nem nagyon dívik, szóval magamra maradtam a dagadtra tömködött táskámmal.

– Kész vagy? – bukkant fel anya.

Akkor már túlestem a Facebookom lecsekkolásán (negyedóra), majd továbblapoztam a YouTube-ra, hogy zenét keressek, ami minimális életkedvet lehel belém, amiből vad videómustra lett (húsz perc), majd vagy húszadszorra is megjegyeztem magamban, hogy a háttérképem már nagyon ócska és ideje lenne lecserélni, ezért nekiestem, hogy keressek egy használhatót (húsz perc).

– Ööö – pillantottam a vállam fölött a táskára, aminek a cipzárját már kihúztam. – Egy pici kell még.

– Még most is az egeret fogod – világított rá anya.

– Ja, hogy az – néztem a monitorra. – Tíz perc és kész vagyok.

– Mosni szeretnék – fűzte hozzá a nyomaték kedvéért.

– Fura. Én csokis pitét szeretnék vaníliafagyival, de kinek mi az ízlése – mosolyogtam rá már a táskám mellett térdelve. Bennem volt, hogy lazán megfordítom, megrázom párszor, de aztán elképzeltem, mit tesz ez a módszer a ruhákon kívüli más cuccokkal, szóval nekiláttam, hogy gyorsan kilapátoljam a ruhákat.

Anya konkrét reagálás helyett leült a székre, és onnan figyelte az ügyködésem. Azt hittem, ezzel akar gyorsaságra ösztönözni, és működött is a dolog.

– Ideje beszélni a töricsapatról – szólalt meg pár másodpercnyi csend után.

– Tényleg? – kérdeztem csevegős hangnemben. – Ha azért kérdezed, mert fogadni akarsz a töriversenyre, szívesen elmondom, hogy a bébésekre ne akarjál… Nem szép dolog tőlem leszólni a saját sulim csapatát, de ez van.

– Tudod mit? Menj vissza a csapatba, hogy jobbak legyenek, hadd nyerjen anyád egy kis pénzt – mosolygott anya. Ha-ha.

– Inkább megmondom, hogy a Széchenyi gimire fogadj, ők fognak nyerni. Ez mindkettőnknek egyszerűbb. És lógsz nekem a felével – mondtam fel sem nézve.

– Rendben. És mi van az OKTV-vel? – lapozott anya nyugodtan.

– Egy dolgozat a beugró – mondtam, a ruháimat pakolászva. – De csak december huszadika a határidő, szóval bőven ráérek.

– Az jó, ha bőven ráérsz – könyvelte el anya. Díjaztam, hogy nem emlékeztetett az apró tényre, miszerint november közepe van, és Az ember tragédiája dolgozatommal is hetekig szenvedtem… és még mindig nincs kész.

– Megírom – ismételtem akaratlanul is. – Már tudom… – A telefonom belecsörgött a mondanivalómba. Anya úgy döntött, nem akadályoz a társadalmi érintkezésben:

– A ruhákat ne felejtsd el – állt fel és kivonult a szobából.

Annyit rögtön tudtam, hogy röpke egy óra után Karesz nem azért keres, mert hiányzom neki, és ha ebből indultam ki, szinte azonnal beugrott, mit is akarhat.

– Te hogy állsz a Tragédia-dolgozatoddal? – szóltam bele a telefonba, miközben engedelmesen folytattam a kipakolást félkézzel.

– Hogy mimmel? – kérdezett vissza zavarodottan. Hát ja, őt sem ez tartotta lázban.

– Mindegy.

– Észrevetted, hogy itt hagytad a pendrive-odat?

– Most jutott eszembe. De nem baj, legalább kiszellőzi magát.

– Az én szobámban? – kérdezte túl nyugodtan.

– A tiéd nagyobb, abban több a levegő, mint az enyémben, tovább tart, amíg bebüdösödik – érveltem józanul.

– Ja, úgy egy perccel.

– Na, ugye.

Kis szünet, szerintem szimplán csak lenyelte a száján kicsúszni készülő választ, ami egyébként nem túl jellemző rá.

– Megnéztem. Akarod tudni, mi van rajta?

Nehéz kérdés, mert hát mire volt jó eddig a két előző pendrive? Elvergődtem Zsidai Dóráig, aki esélyes, hogy pont annak köszönhetően, hogy felvettük a kapcsolatot, eltűnt a Föld színéről… na jó, valószínűbb, hogy „csak” visszatért a „régi” életéhez. Hát, ettől valahogy nem jött meg a kedvem ahhoz, hogy rávessem magam a pendrive-ra.

Ja, hogy a pendrive küldője talán Balázs ügyében akart segíteni, mert esetleg zavarta a tény, hogy a srácnak nyoma veszett hónapokkal ezelőtt? Akkor innen üzenném neki, hogy nem állunk túl jól, aminek egyik oka nyilván az, hogy nem a legmegfelelőbb embert szúrta ki „közvetítőnek”. Talán egy olyat kellett volna választani, aki ismeri is Balázst, és legalább részben tájékozott a nem mindennapi életének zűrös részleteiben.

– Miért, mi? – kérdeztem vissza mégis szinte azonnal.

– Most kapaszkodj meg… három levél.

– Levél? Mármint… levél levél? Nem e-mail?

– Nem, mert ha az lenne, azt mondtam volna. Beszkennelve.

– Levél? Olyan borítékos? Bélyeggel meg mindennel? – kérdeztem, miközben folytattam a ruhák lapátolását.

– Azt nem tudom, mert itt csak a levelek vannak.

– És mi van benne?

– A lényeg nagyjából a „dögölj meg, te kis rohadék!”. Várj, felolvasom. A legrövidebb annyi, hogy… Mekkora hányadék vagy, hogy még ezt is megúsztad. Az apád nélkül már sehol sem lennél, és te, gerinctelen féreg, még büszke is vagy erre. De vannak helyek, ahol az apád nem tud megvédeni és a haverjaid sincsenek veled – olvasta fel monotonon Karesz. Ez nem hangzott valami jól… de azért nem is olyan szöveg, amitől egyenesen a rendőrségre vezetett volna az utam, az biztos.

– Most komolyan, én vagyok eltájolva, vagy tényleg divat lett fenyegető leveleket küldözgetni? – Azért a kérdés jogos.

– A Reddit semmi ilyet nem írt, szóval biztos nem divat… Aláírás, gondolom, nincs – tértem vissza a tárgyra.

– És képzeld, dátum és bélyegző sem. Az ujjlenyomattal akadt egy kis gondom… – Haha. Jó vicc.

– Olyan janós, nem? – kérdeztem tétován.

– Azért hiszed, hogy Janó volt, mert nem ismersz mást, aki ilyet tenne – vélte Karesz. Két hónapja talán még igaz lett volna, de azóta összeakadtam Jeeppel… – Különben meg nem látok benne helyesírási hibát. – Mintha ez mérvadó lenne. – Szóval ez nem Janó volt.

– Leellenőrizte a Worddel – védtem ki az érvét.

– Átküldjem őket?

Most bezzeg nem válaszoltam azonnal.

– Mit kezdjek velük? – kérdeztem vissza végül. – Inkább add a tesódnak. – Megvető horkantás. – De tényleg. Add oda neki.

– Komolyan? – morogta.

– Vérkomolyan.

– De elmondom neki, hogy ezt te akartad… – dünnyögte.

– Nem szükséges – hárítottam, de persze tök feleslegesen, mert addigra már minden köszönés nélkül szakította a vonalat. Legalább biztos, hogy le fogja szállítani a pendrive-ot, csak épp utált, amiért engem a józan ész irányít és nem a tesója iránti egészséges utálkozás, ahogy őt. Ez van, kettőnk közül valakinek normálisnak is kell lenni. Viszonylag normálisnak.

57. nap

58. nap

59. nap

60. nap

61. nap

62. nap

63. nap

A vasárnapom vészes üresjáratban telt.

Nekifogtam a Tragédia-dolgozatom befejezésének. Rögtön délután négykor.

Szombaton megünnepelhettük a szülinapomat a GK-ban, ami nagyjából annyit jelentett, hogy az utazástól egyébként is fáradtan az egész éjszakát végigbuliztam. Naná, hogy csak ak-kor kászálódtam ki az ágyból amolyan zombie-feelinggel, amikor anya ebédre kongatott.

A mosogatást letudva első dolgom volt bekapcsolni a gépet, és innen történt egy rövid (röpke kétórásnak mondanám) filmszakadás, mert mire legközelebb rápislantottam a gép órájára (két kijutós játék között), már négy órát mutatott. Ideje volt nekiveselkedni a háziknak és annak a hülye dogának…

Karesz úgy félóra múlva jelentkezett (ő már tudott valamit), hogy megmenekítsen az exponenciális egyenletektől, amiket csak nemrég vettünk, de egyet seperc alatt megtanultam róluk: jobban utálom őket, mint a hatványozós izéket. Elmondta, hogy úgy nemrég odaadta a pendrive-ot Márknak (nem siette el), aki el sem hiszi, de megköszönte neki, arra viszont már nem volt hajlandó, hogy az emlékezetes jelenetet újrajátsszák kamera előtt.

Miután a témát letudtuk, sajna vissza kellett térnem a matekhoz. Tartott ez addig, amíg a mobilom nem jelzett, hogy SMS-em jött. Amikor megláttam Márk nevét, összeugrott a gyomrom, pedig előre tudtam, mi lehet benne:

Kösz a pendrive-ot.

Visszaírtam, hogy szívesen. Akkor ezt le is bokszoltuk, de annyira, hogy hétfőn reggel, amikor az osztályban találkoztunk, már mintha nem is látott volna meg (értsd: futólag rám nézett, amikor elvonult a padom mellett). Tényleg tök szívesen.

TIZEDIK HÉT
A POSTALÁDA

64. nap

65. nap

66. nap

64. nap

68. nap

69. nap

70. nap

A Balassi Bálint Gimnázium és Szakközépiskola, elterjedtebb nevén Bébé összvissz ezerkétszáz főt számolt jobb napokon, plusz-mínusz a lógósok, a tényszerűen betegek, na meg a tanárok, a nem igazi tanárok, akiket valamiért mégis alkalmasaknak tartanak arra, hogy tanítani próbáljanak minket, a gondnok és az állítólagos cserediákok, akikkel én még nem találkoztam, szóval számomra a „nekem mondhatjátok, hiszem, ha látom”-kategóriába tartoztak.

Elég nagy és régi épület, ami ráadásul Red Rose-féle stílusban nőttön nő és gyarapszik, köszönhetően a fű alatt termő támogatóknak, akik ezért még emléktáblát sem kapnak az aulában, mint az amerikai verziójuk.

Hétfőn elég ótvar idő volt, az, hogy beborult, nem kifejezés. Én speciel még mindig a fárasztó hétvégétől szenvedtem és Karesz sem tűnt frissebbnek, szóval nem igazán volt kedvünk egy véresen hosszú hétfői naphoz, ami ráadásul pont egy végtelenül unalmas törivel kezdődik… egy monoton némettel folytatódik…

A második óra után érkezett Bennett SMS-e.

A folyosón%!@”

Rövid, tömör, semmi értelme.

Azért kivonszoltuk magunkat a zajos folyosóra, ahol az emberek járkáltak le-fel, osztályokból ki-be, valamelyik teremből észveszejtően béna zene zúdult ki, de szerencsére a távolságnak és a tömeg zajának köszönhetően hozzánk már csak foszlányok jutottak el.

Bennett elég furcsa, szinte már szemrehányó ábrázattal várt ránk.

– Ezek az emoticonok mit jelentenek? – mutattam fel neki a mobilt, a kijelzőn az SMS-ével.

– Siettem és a futva írtam és a hüvelykujjam abnormálisan dagadt… – mutatta fel a kezét, de szinte azonnal le is eresztette. – El sem hiszitek, mi történt! Megyek reggel az aulában és kit látok?

– Engem? – tippelt Karesz.

– Neeem! Tomit! Itt! A Bébében!

Ez azért egy kicsit lefagyasztott még minket is.

– Azt a Tomit? – kérdeztem rá.

– Melyik másikat?

– Itt? Mit csinált itt? Téged keresett? – Jó, hirtelen csak ez az egy épkézláb ötlet jutott eszembe, mint magyarázat.

– Neeeem – rázta a fejét Bennett. – Ide jár, ő is bébés.

– Most szívatsz – szólalt meg Karesz is.

– Ide jár – ismételte magabiztosabban Bennett. – Követtem egy kicsit, a tizenkettedikesek folyosója felé ment. Az előző szünetben odamentem és megint láttam!

Nocsak. Leselkedünk, leselkedünk?

– Biztos ő az?

Válaszul „Hülyének nézel?” ábrázat.

– Hát… ez azért… elég fura – mormoltam.

– Fura? – visszhangozta Bennett, aprót sóhajtva. – Tomit szombaton hazaengedték, de azóta sem jött fel a csetre. Ott volt neki a szombat este és az egész vasárnap, és egy percre sem ugrott fel. Látjátok, végig mondtam, hogy valami nem stimmel, és most már teljesen biztos.

Komolyan, nem vagyok az a könnyen feladós típus, de én ott és akkor nekifutás nélkül keresztet vetettem a témára. Túl fáradt voltam ahhoz, hogy lefussam ugyanazokat a köröket, amiket szombaton Karesznél is letudtunk. De nem maradtam ezzel egyedül: Karesz is unta a Tomi-témát.