Gárdonyi Géza

Krisztus bankója

ISBN 978-615-6683-83-0

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

KRISZTUS BANKÓJA.

ANDORÁS KÖRÖSZTJE.

A VÉLETLENSÉG.

A NOVAJI ASSZONY.

STATÁRIUM A MÁSVILÁGON.

- A jövő század legendás könyvéből. -

LEGENDA A HÁROM KIRÁLYOKRÓL ÉS AZ IHÁSZRÓL.

BÖLCSESSÉGÜNK VÉKONYÁRÓL.

SZENT ÖSZTÖNÖK.

- Egy művelődéstörténet végére -

KRISZTUS BANKÓJA.

Valami nagy duhhanás hallatszott a házban, s nyomban rá női sikoltás.

Csakhamar nyiladoztak az ajtók, ablakok mindenfelől. S a hajnali világosságban álmos arcok bámultak elő.

- Házmester! - rikoltotta valaki a földszinten.

Az udvar közepén egy nagytestü úrféle hevert, arcon. Az egyik karja vállban úgy kifordultan, ahogy a korpával tömött bábu karja szokott, mikor a gyermek eldobja. A derekát bő teveszőr otthonka takarta. A lábaszárán csak alsó fehérlett, a lábán sárga papucs. A feje körül pirosság terjedezett az udvar cement-kövezetén.

A házmester dermedt arccal sietett hozzá, s elrémülve állt meg.

Aztán lehajolt és átkarolta: emelgette.

- Nagyságos úr...

Hátratekintett:

- Vizet!

A földszinti lakók is ott szörnyülködtek. Két cseléd vizért futott.

A gazda volt a halott, a ház gazdája.

Az emeleti lakók is elképedten bámultak le a folyosó vaskorlátjáról. Valamennyien az ágyból ugrottak ki, s csak épp hogy felsőkabátot kaptak magukra.

Öltözötten csak ketten jelentünk meg: én, aki reggeli világosságnál szoktam dolgozni, és Szűcspál doktor, ügyvéd, szintén második-emeleti lakó. A felesége azonban csak nagykendőben, alsószoknyában állt mellette, s oly boglyasan, hogy a bal tenyerével a fejét takarta, mig lenézett.

- Részeg lehetett, - mondta valaki a folyosón, -

- Vagyhogy a börzén játszott...

- Nem, nem szokott.

Szűcspál lekiáltott az emeletről:

- Mentőkért telefonozzanak!

S a feleségéhez fordult:

- Ugyan eredj be, még meghülsz.

Valóban hideges volt a reggeli levegő. Az ügyvédnét azonban aligha fenyegette a meghülés: kövér, mint a pozsonyi lúd, s ha nem volna olyan mosolygó szemű, szinte sajnálni lehetne a hizottságáért.

- Szörnyüség! - mondta az asszony, - szörnyüség!

Tovább meresztette a szemét a tragédiára.

Már akkor a rendőr is ott állt. Kérdezett, neveket jegyzett. Benyult a slafrok zsebébe, és egy kékszegélyű zsebkendőt vont ki onnan, aztán meg egy levelet. A levélboritékja nyilt volt. A rendőr belekanditott: névjegyet vett ki belőle.

Olvasta.

A mellette álló füszeres is olvasta:

- Megunta az életét, - hirdette egy körültekintéssel a füszeres. - Csak annyit ir.

Csodálkoztunk ezen a vallomáson.

A ház ura legény-ember volt, s javakoru, harmincötéves legfeljebb, vagy tán annyi se. Az ilyen duzzadt arcú, nehéz testű emberek kora meghatározhatatlan. De jómódú volt. A háza megért negyedmilliót. Egyéb vagyona is lehetett. Közelről én nem ismertem, de úgy látásra éppen nem mondtam volna, hogy magaunt ember. Rendes úri ruhában járt, csak épp hogy ujjnyi vastag aranyláncot viselt és sok gyürüt. Abból látszott, hogy nem úri eredet.

Dehát az amugy is kiötlött rajta: ahogy a tavaszi bérnegyedkor kihordatta egy szegény cukorka-árusnak a butorait az utcára, feleségével, négy gyerekével, - úri ember olyat nem cselekszik.

- Megunta az életét? - dünnyögte Szűcspál, - hiszen nem is élt.

- Vagyhogy nagyon is élt, - feleltem. - Az emberi test nem szesztartálynak van berendezve.

- Nem igen ivott ez. Inkább tán unatkozott: mindig társaságot keresett, mint a cigányok meg a gyerekek.

- Meg a nők.

Az ügyvédné rosszalón pillantott reám, s bekacsázott, azaz belibázott vissza a lakásába. Vele nem voltam szóbeli ismerős, csak épp hogy a lépcsőn köszöntem neki, ahogy egy házban lakók szoktak egymásnak. S magamban csodálkoztam, hogy hogy a manóba került ez a másfél mázsás zongora ahhoz a sovány székely furulyához.

Szűcspál cigarettát vont elő s rágyujtott:

- Nem volna kedve egy kis sétára? A városligetbe.

- Bizony jó lesz. Most már úgy se tudnám folytatni a munkámat. De ön, ügyvéd úr, mire öltözött ilyen korán?

- Sétára.

- Szokott?

- Bár szoktam volna. Dehát lehet-e itt a fővárosban? Falun, tanyán, a reggeli órák a legszebbek. A levegő harmatban tisztult, fűtől, fától balzsamos. A nap első sugarai is aranyosabban ragyognak elő a keleti felhők közül. Itt Pesten... mit látok itt Pesten, reggel? Szemetes kocsikat. A feleségem ma utazik a Tátrába a két gyerekkel.

- Hát akkor azért keltek fel.

- Nem én, nem azért: ezen a napon mindig hajnalban kelek: ünnepem ez a nap, születésem napja.

- Gratulálok. Hányadik?

Az ügyvéd gondolkodott:

- Hányadik is?... Huszonegyedik.

Rábámultam:

- Huszonegyedik? Talán csak a féloldalát ünnepli?...

- Nem: ez a huszonegyedik. Mert nem a testi születésemet ünneplem én. Az nekem nem ünnepem. Az bizony már maholnap negyvenéves. Éshát nekem nem osztott olyan testet a Teremtő, hogy úgy örülhetnék neki, mint valami főnyereménynek. Az élet nem a testnek az élete. A test csak ház: ma itt lakom holnap amott lakok...

Beszélgetés közben lelépkedtünk a lépcsőn, s beültünk az ügyvéd autójába, amely a ház előtt várt már, - tehát oda volt rendelve. Röpített bennünket át az útczákon, amelyekben csakugyan szemetes-kocsira váró álmos cselédek voltak mindenfelé láthatók.

A ház gazdájáról beszélgettünk persze, hogy vajjon mért unta meg az életét?

- Nem élt, - ismételte az ügyvéd. - Az ilyen emberek élete csakolyan mint az állaté. Az állat csak magának él: eszem-iszom, s azontul csak amennyire a hörcsög esze terjed. Az ilyen élet: állati élet emberi ruhában.

Aztán a háborura fordult a beszélgetésünk.

- Nekem iszonyú volt, - mondottam. - A katonára már én úgy néztem, mint élő anakronizmusra. A történelemben is szégyenkező szemmel olvastam a háborukat: emberek voltak ezek? Mint ahogy csak a vadászpuska látása is szégyenkezést keltett bennem csak ezelőtt egy héttel is. Tessék: most le kell vennem a kalapomat a késsel is megtoldott puska előtt, s azt kell mondanom: - Hálistenek!

- Dehát mit tehetünk egyebet, - felelte vállát vonva.

- Mit? Hát azon a költségen, amelyben ez az európai háború került, körül lehetett volna falazni az egész Szerbiát, és ráirni a kapujára: Fegyház.

A fejét rázta:

- A háború időnkint kell. A háboru épp oly szükséges valami, mint a zivatar. Akármennyi a zivatar rombolása, utána erősebb, dúsabb, tisztább a tenyészet. Minden megujhodik, ujraszületik. A természet tűzben és vizben születik ujra. Az emberiség vérben és könnyben.

Kidobta az autóból a cigarettáját, s elmosolyodott:

- Az egyes ember is igy születik újra meg újra, hol vérben, hol könnyben. Ahányszor sirunk, a lelkünk utána tisztább, nemesebb, jobban megértjük és megbecsüljük egymást és az életet.

A Ligetbe érkeztünk.

A kelő nap szürke világossága akkor bontakozott elő a kőbányai fellegek között. Lombok és füvek hamvasak voltak a harmattól. A Nyugati pályaudvarról odahangzott a hajnali első vonat füttye.

Kiszálltunk az autóból és sétáltunk.

- Hát az micsoda születés, amit ön ma ünnepel, kedves ügyvéd uram!

Az ügyvéd megállt, és a fák közé nézett, - hallgatásra intett.

A bokrok között, a gyepen egy fehérszakálú csavargó hevert. Aludt. Koldustarisznya volt a feje alatt. A kalapja az arcán.

- Találunk ilyet többet is - mondotta halkan az ügyvéd. - Igy nyáron a Városliget a hajléktalanok menedékhelye. Ámbár lehet, hogy télen is. Télen még sohse gondoltam rá, hogy kijőjjek.

Megint megállt és nézett.

Egy spirea-bokor alól bozontos szakálú csavargó tápászkodott fel. Mezitláb volt és foltos-rongyos-ruhában, amely valamikor fekete lehetett. A nadrágja egy szakadt helyén a combja meztelenje világoslott elő. A feje tetején tenyérnyi kopaszság.

Sohse láttam ennyire rongyos embert. Hol jár az ilyen nappalonkint?

Az ügyvéd megállt.

A rongyos ember gyanakodva és mordul nézett reá.

Az ügyvéd megszólította:

- Micsoda maga barátom?

- Mi gondja rá az úrnak? - felelte kedvetlenül a csavargó.

A bokor tulsó felén egy másik rongy fészek emelkedett föl. Fiatal halványképű ember és dagadt lábu. Álmos szemmel bámult reánk.

Az ügyvéd annak is szólott:

- Hát maga micsoda?

A legény fölvette a kalapját a fűről, és hozzánk sántikált:

- Néptanító vagyok, könyörgöm: nincs állásom.

- Hol az oklevele?

- Elvesztettem, csókolom kezét...

S a kalapját kérőn nyujtotta felénk.

Az ügyvéd elfordult.

Csak én vetettem a kalapjába valami aprópénzt.

S magamban csodálkoztam, hogy az ügyvéd nem adakozik.

Ismertem már más jómóduakat is, akik sohse adtak alamizsnát a koldusnak. Szűcspálról nem véltem volna. Igaz, hogy közelről nem ismertem, a lakásán se fordultam meg, csak épp hogy ő is lent szokott reggelizni a kávéházban, s mivelhogy egy házban egyemeleten lakunk, szót is váltunk néha, illő nyájassággal. De az csakugyan szemembe ötlött, hogy az órája acélból való, fekete-zománcos acélból. Az ügyvédek, orvosok, papok, nem tudom miért, de aranyórával járnak. A feleségén is felötlött egyszer, hogy a karján olcsófajta korall-karperecet visel. Rövidujjú blúz volt akkor rajta, könyékig érő, s kövér karjának a fehérsége odavonta a tekintetemet. A kisleányát kisérte a lépcsőig. Iskolába ment a leányka a cseléddel. Csillogó szemű kis kanári madár. A nyakán annak is csak vékony bársonyszalag a disz. Tehát fösvények. De hogy autóra költ valaki, koldusnak meg egy fillért se vet, ez már kissé amerikás!

Egy fenyőfa mellett megint találtunk egy hajléktalanra. Térden állt a fűben, és összemarokkal szedte a harmatot. Oly buzgón mosdott, hogy meg se látott bennünket.

Az ügyvéd ismét megállt: nézte.

Furcsáltam, hogy annyira érdeklődik a gyepen hálók iránt. Csak nem volt talán detektiv valaha?

Állt.

Nézett.

A csavargó, tizenkilenc-húsz éves forma sápadt fiú, megtörülközött a zsebkendőjében, és a ruháját veregette, vonogatta. Bizony gyűrött volt a ruhája, és tarka a ráragadt falevelektől. A bal cipőjéből kivolt a sarka meztelenje, de azért megtörölgette egy marok fűvel a cipőjét is. Hogy ekközben meglátott bennünket, meglepődve nézett reánk. De a kalapjáért nem nyúlt.

- Micsoda maga? - kérdezte az ügyvéd.

- Szabó vagyok, - felelte pillogva a fiú, - úri szabó.

- Beteg?

- Nem, nem vagyok beteg.

- Miért: nem dolgozik?

- Nem kaptam eddig helyet. Két hete... tetszik tudni, igy kánikulában... rosszkor gyüttem. Aztán a ruhámból is kiszakadok már...

S búsan nézett a cipőjére, amelynek az oldalán kivöröslött a lába.

- Honnan jött?

- Baranyábul.

- Vasuton?

- Gyalog.

- Minek jött el onnan?

- Mert ott se volt munka. Azt gondoltam, hogy itt kapok.

- Ésha ezután se fog kapni? Van pénze?

A fiú lesütötte a szemét:

- Nincs, - felelte halkan.

S ahogy ismét felnézett, a szeme nedves volt.

- Hát most mit csinál itt? - vallatta tovább az ügyvéd. - A rendőrség hazatoloncolja.

A fiú búsan nézett maga elé:

- Ha még ma sem kapok munkát, vállalok akármit.

- Mit?

- Amit kapok. Ha méltóztatik talán szolgát keresni... Mindent vállalok.

Az ügyvéd a zsebébe nyúlt, és kivett egy vastag levélborítékot.

- Nézze barátom: itt van száz korona. Kölcsön. Nem én adom: Krisztus. Menjen külföldre vele. Tanulja ki jól a mesterségét. Azután jőjjön haza. Ha jómódba jut valamikor, el ne felejtse, hogy visszafizesse. Igy ahogy én.

S a zsebébe nyomta a pénzt a hüledező fiúnak.

- Megbízás? - szólaltam meg, hogy tovább sétáltunk.

- Nem, - felelte Szűcspál, - a magam pénze. Azazhát mondjuk Krisztus pénze.

- Értem: valami fogadalom?

- Az.

- De mért nem adta ön annak az öreg koldusnak?

Szűcspál hümmentett:

- Oka van annak. Ez a pénz ugyanis nem csupán gazdátlan pénz, hanem, hogyis mondjam, olyannak adom, akin segítek vele. Azért is jöttem ki ma reggel, mert ezen a napon minden évben kijövök hajnalban. És adok száz koronát az egyik hajléktalannak, akinek talán a sorsa fordul meg rajta.

Az öreg koldus sorsa nem fordult volna meg. Az öreg ember nem vállalkozó kedvű, az már az élete útjának a vége felé jár. Mindegy neki, akár jó a kabátja, akár rongyos.

Annak a csavargónak, akit először megszólítottam, odaadtam volna, de az durván felelt. Az arcán, szemén láttam, hogy iszákos. Az, ami pénzt kap, pálinkára költi. Azon segíteni nem lehet.

Az a másik, aki olyan alázatosan felelt, bizonyára gyakorlott kéregető. Néptanítónak hazudja magát, s hogy azért züllött el, mert elveszett az oklevele. Hiszen az oklevelet megkapná másolatban, éshát a néptanító, nem olvassuk-e az ujságban szinte mindennaposan, hogy kevés a néptanító? Dologkerülő, huncut.

De az, aki ott mosdott, bizonyára vesz magának ezen a pénzen ruhát, inget, tisztaságot, mesterségbeli tudásokat. És tíz-tizenöt év mulva találkozni fogok itt vele ennek a napnak hajnalán. Nem fogom megismerni, de talán látok majd egy jól öltözött urat, aki éppen így kérdezgeti a csavargókat, mint én:

- Micsoda maga? Ihol a Krisztus bankója.

Attól fogva én nem járok ki többé ezen a napon.

Mert hogy teljesen megértse, ezt az ügyet, én éppen így háltam itt ennek a nyári napnak az éjszakáján, ezelőtt huszonegy évvel. Itt, itt: ezek között, egy bokorban, - amelyet sajnos azóta kivágtak. És ha aznap reggel nem virradok erre a száz koronára, ma már nem Szűcspál Antal volna a nevem, hanem por. Vagy ha életben maradok, talán én is olyan pálinkás tekintetű csavargó vagyok most, mint az a durva, ha ugyan nem ülnék valamelyik börtönben.

Hát bizony ezelőtt huszonegy évvel...

Arra jöttem fel Pestre, hogy itt végzem a jogot. Kolozsvárott kellett volna, mert odavaló vagyok, de nekem már akkor sem apám, sem anyám: a postás énhozzám soha nem lépett be. Arra gondoltam, hogy Pesten könnyebben megélek.

S egy lányka is vonzott, akit éveken át kisérgettem, de akivel soha se beszéltem.

Nem is gondoltam rá, hogy beszéljek vele. Mint ahogy a holdas nem beszél a holddal, pedig a lelke vele jár.

Pedigcsak egy közönséges vasutas konduktornak a leánya volt, s akkor mikor először láttam, még alig tíz éves.

Akkoriban persze csak a szememnek tetszett: érdekes kis filigrán csirke volt. Szőke és hunyori szemű. Keze, lába oly vékony, mintha nem is emberi test volna, hanem virágszál. Mindig kék ruhában járt, s egyenes volt, mint a gyertya.

Egyszer délután, - tizenkét éves lehetett akkor, - a kapuban állt. Tán az apját várta. Tavaszi nap sütött, szél fújt. S ahogy ott állt s a kezét a szeme fölé emelte, a szél úgy lengette a haját, mint valami selymes-zászlót. Akkor tetszett meg nekem szivembe-öröklön, végzetesen.

Később már nem volt annyira szőke, de vékony maradt, nyúlánk és fehérbőrű. S nem is nézett már olyan kedves hunyorin: szemüveget viselt, cvikkert, s azon át nyugodt és nyilt volt a nézése. Az a cvikker oly igen illett neki, hogy engem szinte rázott a szerelem, ha ránézhettem.

De mondom, nem igen néztem én, csak ha úgy nézhettem, hogy nem ügyelt rám. Ha szembe jött velem az útcán, átmentem az útca tulsó felére. Ha szólt volna hozzám, elfutottam volna, vagy elsűlyedtem volna a föld alá.

Dehát miért?

Azért mert rossz volt a ruhám, ordináré, kopott.

Nem tudom ismeri-e ön azt a kedvetlenséget, amit a kopott ruhával ölt magára mindennap a fiatal ember. Nem a milliomos, aki megveti a világot, az járhat avult ruhában. A fiatalemberről szólok, aki azt a korát éli, amelyikben maga a természet öltözteti az embert, mint ahogy a növényt öltözteti a virágzása korában szinekbe, pompába. Az ember virágzásának a kora a tizennyolcadik évtől néhány év. Mikor örök májusnak érzi az életet. Mikor egy-egy muskátlis ablak érdekesebb neki a párisi világkiállításnál. Mikor egy leány mosolygása nagyobb ügy az indiai kérdésnél. Szóval: mikor csak egy új nyakkendő is ünnep: öröm és boldogság. Egy uj kalap, uj cipő, uj ruha, olyan izgalom, hogy lehetetlen vele a falak közt maradni, mint ahogy a pillangónak lehetetlen a kőfal-zugban maradnia, mikor fölölti a pompás szép szárnyait.

Hát én abban a koromban, mikor minden fiatal röpköd és csapong, s örül az életnek, én kopott ruhában jártam, és a homályt kerestem, mint a pinceféreg. Szégyenkeztem a társaim előtt. Bujtam a lányok elől. Nyomorultnak, hitványnak, értéktelennek éreztem magamat. Mintha nem is volnék ember. Mintha a földtekén nem annyi jussal járnék, mint más. Mintha a levegőt és napfényt is csak tévedésből kapnám.

Nohát már most képzelje el: milyen napon volt az nekem, mikor a két évig gyüjtött krajcárokból megvehettem az első szép fekete-ruhát. Mikor először feszítettem ki a mellemet, először mertem a szemébe nézni a leánynépnek. S még arra is gondolhattam, hogy az érettségi után eladhatom a könyveimet, jegyzeteimet, s azoknak az árából egy köznapi rendes ruhát is vehetek, olcsó nyári ruhát, de divatos szabásut.

S vettem is.

Csak harminc koronás ruha volt, fehérsávos, könnyű, kék lüszter. Akárcsak selyem ruha volt volna. Akkor volt életemben először sárgacipőm is, és elegáns szalmakalapom, regattanyakkendőm.

Az érettségi bizonyítványomnak nem örültem annyira. Az érettségi bizonyítvány csak egy másik ajtót jelentett, de a ruha, a két szép uj ruha, az maga az élet volt! A szabadság! Dicsőség! Üdvösség!