DANIEL GOLEMAN

ÉRZELMI INTELLIGENCIA

Miért fontosabb, mint az IQ?

Daniel Goleman könyvei
az Open Books gondozásában

A jóság hatalma

A meditáció ajándéka (Coknyi rinpocséval)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniel Goleman: Emotional Intelligence,
Bantam Books, New York, 2020

Copyright © 1995 by Daniel Goleman

Introduction copyright © 2020 by Daniel Goleman

All rights reserved.

Fordította Tóth Zsuzsanna

A kötetet szakmailag lektorálta Torma Judit

Hungarian translation © Tóth Zsuzsanna, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Papp Dénes

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Studio

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-280-8

Tartalom

Bevezetés a 25. jubileumi kiadáshoz

Arisztotelész tanácsa

I. AZ ÉRZELMI AGY

1. Mire jók az érzelmek?

2. Az érzelmi eltérítés anatómiája

II. AZ ÉRZELMI INTELLIGENCIA TERMÉSZETE

3. Amikor az okos oktalan

4. Ismerd meg önmagad!

5. A szenvedélyek rabjai

6. A metaképesség

7. Az empátia gyökerei

8. A társas lét művészete

III. ALKALMAZOTT ÉRZELMI INTELLIGENCIA

9. Közeli ellenségek

10. Amikor a szív vezet

11. Az elme és az orvoslás

IV. LEHETŐSÉGEK

12. A családi olvasztótégely

13. Trauma és érzelmi újratanulás

14. A temperamentum nem egyenlő a sorssal

V. ÉRZELMI KOMPETENCIA

15. Az érzelmi inkompetencia ára

16. Az érzelmek iskolázása

A függelék: Mi az érzelem?

B függelék: Az érzelmi elme jellemzői

C függelék: A félelem idegi hálózata

D függelék: W. T. Grant Consortium – A megelőzési programok aktív elemei

E függelék: Önismereti tanterv

F függelék: Társas és érzelmi tanulás – Az eredmények

Források

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Tarának, az érzelmi bölcsesség kútfőjének

Bevezetés a 25. jubileumi kiadáshoz

1994-ben, amikor megírtam ezt a könyvet, nagyon kevesen ismerték még az érzelmekhez kapcsolódó intelligencia, vagyis az érzelmi intelligencia gondolatát. A fogalmat Peter Salovey, a Yale fiatal oktatója és végzős hallgatója, John Mayer alkotta meg, majd egy kevéssé ismert (azóta megszűnt) pszichológiai szaklapban javasolta használatát.

Akkoriban a The New York Times tudományos újságírójaként akadtam rá a cikkre, és nagyon izgalmasnak találtam a megközelítést, amely ennyire újszerűen gondolkodott az emberi érzelmekről. Az érzelmi intelligencia fogalma két olyan tényezőt békített össze, amelyeket egészen addig egymással ellentétesnek láttunk: az érzelmeket és az észt.

A könyvemet azért írtam meg, hogy a gyakorlatban használható keretrendszerben ismertessem az érzelmekkel és a gyermek fejlődésével kapcsolatos tudományos eredmények széles körét, és ehhez kapcsolódóan betekintést adjak az oktatás és a kiváló munkahelyi teljesítmény új megközelítésébe – hogy csak néhány olyan területet említsek, amely messze túlmutatott a kiindulópontként szolgáló cikken. Felhasználhattam továbbá az affektív idegtudomány (az érzelmeket és az agyat vizsgáló, akkoriban még fiatal tudományterület) első eredményeit.

Ahogyan azt Peter Salovey – aki ma a Yale Egyetem elnöke – mondta: Érzelmi intelligencia című könyvem híressé tette a fogalmat. Annak idején szerény célokat tűztem magam elé. Mielőtt megjelent volna a kötet, úgy gondoltam, akkor lehetek biztos abban, hogy sikerült széles körben ismertté tennem a gondolatot, ha egy nap azt hallom, hogy két számomra idegen ember beszélgetés közben használja az „érzelmi intelligencia” kifejezést, és mindketten tudják, mit jelent. Ami ezután következett, arra igazán nem számítottam. Globális szinten sikerült felhívnom a figyelmet az érzelmi intelligencia jelenségére: a könyvet több mint negyven nyelvre fordították le, és számos országban bestseller lett.

Az „EQ” rövidítést a világ számos nyelve átvette (bár ami engem illet, jobban kedvelem az „EI”{1} rövidítést). Az „érzelmi intelligencia” többek között az egyik Dilbert-képregény csattanójában is szerepelt, de hétköznapi beszélgetésekben is használják, amikor arról folyik a szó, hogy valakinek jók-e az interperszonális készségei. A társkereső hirdetésekben pedig sokan írják magukról, hogy magas fokú az érzelmi intelligenciájuk.

Az érzelmi intelligencia fogalmával kapcsolatos információk már évek óta elérhetők az interneten, és e népszerűségből félreértelmezések is adódtak, amelyeket szeretnék most tisztázni. Először is, NEM igaz, hogy az egyéni siker nyolcvan százalékáért az érzelmi intelligencia a felelős. Ez a tévhit azoknak az adatoknak a félreértelmezéséből ered, amelyek szerint a sikeres karrier legfeljebb húsz százalékban (sőt valószínűleg ennél is kisebb mértékben) tulajdonítható az IQ-nak. Csakhogy az érzelmi intelligencia mellett számos más tényező is hozzájárul a sikerhez.

Meg kell említeni azt a tévhitet is, amely szerint az érzelmi intelligencia minden esetben fontosabb az IQ-nál. Nos, elképzelhető, hogy bizonyos területeken, például az egészség és a kapcsolatok terén az érzelmi intelligencia fontosabb lehet az IQ-nál (bár nincs tudomásom olyan adatokról, amelyek ezt alátámasztanák), de a tanulmányi eredmények biztosan nem tartoznak e területek közé. Az is téves nézet, hogy az érzelmi intelligencia csupán kedves viselkedést jelent. Ennek épp az ellenkezője igaz! Az érzelmi intelligencia nyers és határozott fellépésben is megnyilvánulhat azokban a helyzetekben, amikor kellemetlen igazságot kell közölnünk valakivel. Végezetül pedig szeretném leszögezni: nem én vagyok az érzelmi intelligencia fogalmának „megalkotója” vagy „atyja”. Először egy 1990-es cikkben találkoztam ezzel a kifejezéssel, Peter Salovey és John Mayer javasolta a használatát, de voltak, akik úgy nyilatkoztak, hogy már korábban is ismert volt.

Az érzelmi intelligencia fogalmával azután ismerkedtem meg, hogy két évet töltöttem Dél-Ázsiában a szemlélődő hagyományok tanulmányozásával, majd a feleségemmel, Tara Bennett-Golemannal több mint egy évtizeden át vezettünk workshopokat, ahol a résztvevők a meditáció eszközeit alkalmazva dolgozhattak olyan problémákon, amelyeket jellemzően pszichoterápia keretében kezelnek. Tara tollából két könyv is született, az Emotional Alchemy – How the Mind Can Heal the Heart[1] (Érzelmi alkímia – Hogyan gyógyíthatja meg a tudat a szívet?), majd a Mind Whispering – A New Map to Freedom from Self-defeating Habits[2] (A suttogó elme – Új térkép az önpusztító szokásoktól való megszabaduláshoz). Ma is közösen vezetünk workshopokat, és együtt dolgozunk a kontemplatív módszerek, többek között a mindfulness{2} alkalmazási lehetőségein. Ahogy munkám során elkezdtem az érzelmi intelligenciára fordítani a figyelmem, a Tarával közösen végzett folyamatos munka meghatározó hatással volt a gondolkodásomra, különösen ami a self-awareness, az önmagunkra irányuló tudatosság kulcsszerepét illeti.

Ma már tucatnyi (vagy több) modell szemlélteti, hogy mi az érzelmi intelligencia. Ezek közül az egyik az enyém. Az első kiadás óta eltelt évek alatt az én megközelítésem is változott. A fogalom meghatározásakor eredetileg az érzelmi intelligencia öt komponensét neveztem meg; többek között a „What Makes a Leader?” (Mitől vezető a vezető?) című, 1998-ban a Harvard Business Review-ban megjelent írásom is ebből indult ki. (Ma, több mint két évtizeddel később is ez az egyik legkeresettebb cikkük.) A későbbi kutatások eredményei azonban azt mutatták, hogy az öt terület közül kettő – a motiváció és az önszabályozás – összevonható egy „érzelmi önmenedzselés” nevű területbe.

Az érzelmi intelligenciáról alkotott modellemnek három szintje volt: az agyi hálózatok, az ezek működéséből adódó területek, valamint az érzelmi intelligencia egyes területeitől függő kompetenciák. Először is ott vannak az idegi hálózatok, különösen a prefrontális kéreg (az agy végrehajtó központja) és az érzelmi hálózatok (mindenekelőtt az amigdala){3} közötti dinamika, amely felzaklatni és motiválni egyaránt képes az embert. Az érzelmi intelligencián belül az önmagukra irányuló tudatosság és az önmenedzselés területei függnek ettől az agyi tevékenységtől.

Ettől elkülönülve ott vannak azok az előagyi hálózatok, amelyek társas funkciókat látnak el (ilyen például az empátia, a ráhangolódás és a szinkronitás).[3] Az empátia és a társas készségek nagyrészt e társas agyi hálózatok tevékenységének tulajdoníthatók.

Ezek azok idegpályák tehát, amelyek EI-modellem négy területének – az önmagunkra irányuló tudatosságnak, az önmenedzselésnek, a társas tudatosságnak és a kapcsolatok kezelésének – alapját képezik. A tizenkét fő EI-kompetencia pedig e területek valamelyikén alapul.

Az érzelmi intelligenciához való hozzáállásom akkoriban kezdett formálódni, amikor egyetemi pszichológiai tanulmányaimat végeztem mentorom, David McClelland irányítása alatt. McClelland azt javasolta a munkáltatóknak, hogy azonosítsák a kompetenciákat, amelyekkel a szervezetükön belül a legkiválóbb munkatársak rendelkeznek, majd olyan embereket alkalmazzanak, akikben ezek megvannak, illetve segítsék dolgozóikat az elsajátításukban. Ebből a felismerésből és a hasonlóan gondolkodó kutatók munkájából született meg az úgynevezett kompetenciamodellezés. Ma már a legtöbb világszínvonalú szervezet kompetenciamodellekkel dolgozik, mindenekelőtt a vezetők esetében. Foglalkoztam azoknak a kompetenciáknak az azonosításával, amelyek birtokában az emberek kiemelkedően teljesítenek, és amelyek az érzelmi intelligencia valamely aspektusán alapulnak.

Szerencsésnek mondhatom magam, hogy együtt dolgozhattam Richard Boyatzisszal, harvardi hallgatótársammal, aki McClelland asszisztense volt, évekkel később pedig kutatóként dolgozott. Ő volt a kompetenciamodellezés egyik atyja. Richard ma a Case Western Reserve Egyetemen a Weatherhead School of Management tanszék kiemelt egyetemi professzora. Az érzelmi intelligenciához kapcsolódó és a modellemben szereplő kompetenciák definíciói Richard korábbi kutatásaiból, valamint a Hay McBer tanácsadó cég munkatársainak – Signe és Lyle Spencernek – a munkáiból származnak. Richard statisztikai szakértelmének köszönhetően az érzelmi intelligencián alapuló kompetenciák számát húszról tizenkettőre tudtuk csökkenteni.

Az érzelmi intelligencia négy területének mindegyikéhez tartoznak olyan kompetenciák, amelyek a nagy fokú hatékonyságért felelnek. Amikor egy bizonyos területen hiányosságok vannak, az negatív hatással van az adott területhez kapcsolódó kompetenciákra. Ha például az önmenedzselés területe érintett, akkor nehezünkre esik távoli céljaink érdekében tenni, mivel nincsenek meg bennünk a szükséges önmenedzselési készségek.[4]

A modellemben feltüntetett önmenedzselési EI-kompetenciák mindegyike úgymond divatossá vált, jóllehet eltérő megnevezések alatt. A pozitivitást nevezték „növekedésorientált szemléletmódnak”, a teljesítményt „kitartásnak”, az alkalmazkodóképességet „agilitásnak”, az érzelmek szabályozását pedig „rezilienciának”. Ezek az EI-képességek mind fontosak, de önmagában mindegyiknek van egy gyengesége: híján vannak az empátiának és a többi társas készségnek, amelyek az érzelmi intelligencia kapcsolatkezelési területéhez tartoznak.[5]

Az elemzések, amelyek azt vizsgálták, hogy az IQ-n és a személyiségen túlmutató különböző modellek mennyire pontosan jelzik előre a tényleges munkahelyi teljesítményt, a legerősebb korrelációt az én továbbfejlesztett modellemen alapuló eszközök esetében állapították meg.[6] Az EI-modellemhez kapcsolódó értékelési eszköz teljes körű, ami azt jelenti, hogy az eszközt használó személy a tizenkét EI-kompetencia mindegyike szempontjából értékeli magát bizonyos megfigyelhető mutatók (azaz konkrét viselkedésformák) alapján. Az érintett saját magát értékeli, de emellett kérnie kell értékelést körülbelül tíz olyan, megbízható embertől, aki jól ismeri őt.

Az így kapott visszajelzés alapján a felhasználó értékes információk birtokába jut arról, hogyan látják őt mások, illetve hogy az adott EI-területen valószínűsíthetően mik az erősségei és a korlátai. Ezek az adatok nagy hatással lehetnek az érintettre, tehát az a legjobb, ha egy coach közvetít, aki mindezt tanulási stratégiaként, nem pedig ítéletként fogalmazza meg. Ahogy Robert Burns skót költő írja:

„Adná az ég, hogy hidegen
néznénk magunk, mint idegen”[7]

Mire számíthatunk az érzelmi intelligencia történelmének következő negyedszázadában? Meglepően hangzik talán, de a mesterséges intelligencia (artificial intelligence, AI) munkahelyi megjelenése pozitív következményekkel járhat az érzelmi intelligenciára nézve. Ahogy a mesterséges intelligencia egyre nagyobb lendülettel tör előre, és a munkaerőpiac minden szintjén lesz majd olyan munkahely, ahol kiváltja az embert, különösen nagy értéket fognak képviselni a magas érzelmi intelligenciájú emberek.

A mesterségesintelligencia-programok még nagyon messze vannak attól, hogy képesek legyenek utánozni azokat az érzelmi üzeneteket, amelyeket az emberek az interakciók során pillanatról pillanatra küldenek egymásnak, és amelyekre aztán reagálnak. Valószínű, hogy bár haladunk az intelligens gépek kora felé, az érzelmek észlelése és kezelése – különös tekintettel a kapcsolati kontextusra – továbbra is az az intelligenciatípus marad, amely problémát jelent majd a mesterséges intelligencia számára. Tehát azok az emberek, illetve munkakörök vannak biztonságban a gépekkel szemben, akik vagy amelyek az érzelmi intelligenciát használják. Ezt állapította meg egy felmérés, amelyet több mint kétezer, a szervezetek minden szintjén dolgozó vezető és munkavállaló bevonásával végeztek.[8] A vezetők csaknem háromnegyede úgy látja, az érzelmi intelligencia elengedhetetlen készség lesz a jövő munkahelyein, hiszen a rutinfeladatok automatizálása ott akad el, ahol nincs lehetőség olyan mesterséges intelligenciát kifejleszteni, amely képes lenne érzelmi készségeket igénylő feladatokat végrehajtani.

Vegyük például az orvoslást! Az bizonyos, hogy a nagy adathalmazokra épülő technológiát alkalmazó (big data) elemzések képesek olyan ok-okozati mintázatokat feltárni, amelyeket az ember nem tud azonosítani, és ez előbbre viszi a betegségek kezelését. Kétség sem fér hozzá, hogy ez a jövőben is így lesz. A számítógép vezérelte robotoknak köszönhetően már ma is azt látjuk, hogy számos sebészeti eljárás színvonala javul. Amikor azonban a betegek ápolásáról van szó – melegségről és megnyugtatásról, amelyet egy valódi emberi lény tud csak adni a szenvedő betegnek –, akkor a robotok nem tudják átvenni a feladatot. A betegek tapasztalatai pedig meglepően nagy mértékben az emberi interakciók minőségétől függenek, nem pusztán az orvosi ellátás színvonalától.

Általában elmondható, hogy a szervezeteknek jobban oda kell majd figyelniük arra, hogy magas érzelmi intelligenciával rendelkező embereket alkalmazzanak, vagy képezniük kell a munkavállalóikat e speciálisan emberi (és tanulható) készségekre. A szervezetek számára javasolt az is, hogy munkavállalóiknak adjanak visszajelzést érzelmi intelligenciájukról, és ha szükséges, biztosítsanak lehetőséget a készségeik fejlesztésére. Fontos továbbá, hogy a szervezetek azonosítani tudják a vállalati hierarchia alacsonyabb szintjein dolgozó ígéretes képességű munkavállalókat, hogy meggyorsíthassák előléptetésüket.

A kiváló érzelmi intelligenciával rendelkező munkavállalókat alkalmazó vállalatok olyan előnyökre tesznek szert, mint például a magasabb szintű produktivitás, a nagyobb munkavállalói elégedettség, a növekvő piaci részesedés és a munkaerő kisebb fluktuációja.[9] A munkavállaló pedig nagyobb fokú jóllétet tapasztal, emellett javul az alkalmazkodóképessége és kevésbé kell féltenie a munkáját a gépektől – hogy csak néhány előnyt említsünk. Egyes vizsgálatok szerint az alkalmazottak érzelmi intelligenciájának fejlesztésébe befektetett összeg akár négyszeresen is megtérülhet.

Tekintettel arra, hogy a mesterséges intelligencia előretörésével párhuzamosan felértékelődik az érzelmi intelligencia, az intelligens szervezetek a jelenleginél sokkal nagyobb jelentőséget fognak majd tulajdonítani neki, többek között az új alkalmazottak felvételekor is. (Mivel ez nem könnyű feladat, javaslom, hogy az új munkavállalót három-hat hónapos próbaidőre vegyék fel, így ellenőrizni lehet a körülötte kialakuló társas dinamikát.) A legfontosabb azonban az érzelmi intelligenciát érintő képzés és fejlesztés lesz.[10]

Bár az érzelmi intelligencia biztos piaci rést jelent a munka világában, eredetileg elsősorban az oktatás kérdését jártam körül, ezen belül is azt, amit ma társas-érzelmi tanulásnak (angolul social/emotional learning, rövidítve: SEL) nevezünk. E könyvben amellett érvelek, hogy a gyerekeknek ezeket az alapvető készségeket a szokásos készségterületek (például a számolás és az olvasás) mellett kell megtanítani. 1994-ben, a könyvem megjelenése előtti évben másokkal együttműködve megalapítottam a Collaborative for Academic, Social, and Emotional Learning (CASEL; Együttműködés az iskolai, a társas és az érzelmi tanulásért) elnevezésű szervezetet, amely a mai napig dolgozik a SEL ismertségének javításán, ösztönzi a SEL hatékonyságának értékelését célzó kutatásokat, és meghatározza a bevált gyakorlatokat. A szervezet 2019-ben ünnepelte alapításának huszonötödik évfordulóját.

A CASEL öt alapelvét a négy EI-terület, továbbá egy ötödik terület teszi ki. Ez utóbbi a józan döntéshozatal, amely tulajdonképpen a nyugodt, tiszta, ráhangolódott és kapcsolódó elme működésének mellékes eredménye. Ennek a képességnek köszönhető például az, ha a tizenéves, aki úgy érzi, hogy a barátai nyomást gyakorolnak rá, hogy próbálja ki a kábítószereket, képes nemet mondani nekik, és mégsem veszíti el a barátságukat. A diákok jellemzően kedvelik a SEL-órákat, ha másért nem, hát azért, mert így könnyebben eligazodnak a gyerekkor és a kamaszkor nehézségei és kisebb-nagyobb drámái között.

E kötet megjelenésének tizedik évfordulójára közzétettek egy mérföldkőnek számító metaanalízist, amely kimutatta, hogy milyen jelentős előnyöket élveztek azok a diákok, akik részt vehettek a SEL-programban.[11] Egy több mint 750 ezer diák bevonásával végzett vizsgálat azt állapította meg, hogy szignifikáns mértékben csökkent az antiszociális viselkedéshez kapcsolódó problémák száma (például a bullying,[12] az erőszak, a droghasználat), ezzel párhuzamosan pedig megerősödtek a pozitív viselkedésformák, például a tanulók kevesebbet hiányoztak és élvezték az iskolát. A legnagyobb meglepetés talán az volt, hogy az érintett diákok 11 százalékkal jobban teljesítettek a tanulmányi eredményeket mérő teszteken. Azóta több tanulmány dokumentálta a SEL ugyanezen előnyeit.[13]

Örömmel láttam, hogy a SEL milyen széles körben elterjedt. Abban az időben, amikor ezt a könyvet írtam, még csupán néhány programra tudtam hivatkozni. Ma már nagyvárosokban, például Chicagóban és Los Angelesben is elkezdték e programokat alkalmazni az iskolákban, de arra is van példa, hogy egy egész államban bevezetik (ilyen például Illinois). Indiától Argentínán át Szingapúrig számos olyan ország van, ahol épp zajlik a SEL-programok országos bevezetése; az UNESCO globális kezdeményezést indított, melynek célja a SEL ösztönzése az iskolákban. És ez csak néhány látványos eredmény, amely a SEL térhódítását mutatja.

A SEL iránti igény a jövőben tovább tovább nőhet az Egyesült Államokban is. Úgy hallom, hogy a diákok még soha nem érezték magukat olyan magányosnak, mint manapság. Nem kizárt, hogy ez a közösségi médiának való hatalmas mértékű kitettség egyik mellékhatása: a fiatalokat úgy szigeteli el, hogy közben nagyon sok (viszont gyenge) kapcsolatot biztosít számukra egymással. Ehhez társul még az, hogy a gyerekek nem érzik magukat biztonságban az iskolában, hiszen az iskolai lövöldözések számának növekedése miatt immár rutinszerűek a próbariadók.

Egy könyvben, amelyet az MIT munkatársával, Peter Senge-dzsel közösen írtunk, felvetettük, hogy a SEL-t érdemes lenne három elemmel kibővíteni.[14] Az első, a mindfulness (vagyis az éber figyelem), a self-awareness (az önmagunkra irányuló tudatosság) és az érzelemkezelés előmozdításának magától értetődő módszere (ugyanaz az idegrendszeri hálózat felelős a koncentrációért és az impulzuskontrollért). A mindfulness alapvető koncentrációs tréning. Mindfulness például az, ha a légzésünkre összpontosítunk, miközben ideiglenesen minden mást zavaró tényezőnek tekintünk és figyelmen kívül hagyunk. Tudományosan fogalmazva azt mondhatnánk, hogy ez a tréning megerősíti az úgynevezett kognitív kontrollt, vagyis azt a képességet, hogy a diák tud arra fókuszálni, ami az adott pillanatban a legfontosabb (például az iskolai munka), és figyelmen kívül tud hagyni minden mást (például egy barátjától érkező üzenetet). A kognitív kontroll további előnye, hogy a tanuló képes a kielégülés késleltetésére a cél elérése érdekében, valamint jobbak a tanulási készségei és a koncentrációja.

Ebben a könyvben ismertetem az úgynevezett pillecukortesztet is, azt a kísérletsorozatot, amelyet Walter Mischel pszichológus és munkatársai végeztek a Stanford Egyetemen. A kísérlet lényege, hogy a négyéves gyereket leültetik egy asztalhoz, amelyre ki van téve egy pillecukor, ő pedig eldöntheti, hogy most azonnal megeszi-e azt az egyet, vagy vár egy kicsit, és akkor kettőt kap. Ezt a tesztet – a kognitív kontrollt mérő számos más eszközzel együtt – új-zélandi kutatók használták egy több mint ezer négy és nyolc év közötti gyereket érintő vizsgálatban.[15]

Amikor a kutatók évtizedekkel később felvették ezekkel a gyerekekkel a kapcsolatot, azt állapították meg, hogy az immár harmincas éveikben járó felnőtteknél a gyerekkori kognitív kontroll szorosabb korrelációt mutat a pénzügyi sikerrel, az egészséggel és a jó állampolgári magatartással, mint a gyerekkori IQ-juk vagy a család vagyoni helyzete. A kognitív kontroll a jelek szerint ellensúlyozza a gyerekkori egyenlőtlenségeket.

Fontos eredmény, hogy azok a gyerekek, akik a vizsgálat kezdetén gyenge kognitív kontrollal rendelkeztek, de nyolcéves korukra már elsajátították azt, ugyanolyan sikeres felnőttek lettek, mint azok a társaik, akikben ez az akaraterő már kisebb koruk óta megvolt. A kognitív kontroll szisztematikus tréninggel erősíthető. Senge és jómagam ezért azt javasoljuk, hogy a kognitív tréninget vegyék fel a SEL-programokba is, hiszen ez a képesség mind az önmagukra irányuló tudatosságot, mind pedig önmenedzselésre való képességet erősíti.

A második javaslatunk az, hogy erősítenünk kell a gondoskodást és az együttérzést, mégpedig úgy, hogy az empátiát ösztönző gyakorlatokkal egészítjük ki a SEL-t. Ezekről a gyakorlatokról azt állapították meg, hogy nem csupán az empátiát növelik, hanem annak valószínűségét is, hogy az ember segít egy rászorulónak vagy nagylelkűen adományoz valamilyen jótékony célra.[16] A kutatók több módszert azonosítottak; ezek között számos olyan van, amely a gyerekek életkorának megfelelően adaptálható. Ha egy gyerek képes ráhangolódni mások érzéseire és szükségleteire, akkor képes gondoskodóan viselkedni, vagyis együttérzést tanúsítani.

Harmadik javaslatunk a SEL-lel kapcsolatban a rendszerszemléletű tanulás bevezetése. A fiatalok így mélyebben megismerhetik az olyan rendszereket, mint például a technológia, a gazdaság és a környezet, így megalapozottabban tudják elemezni a problémákat és hatékonyabb megoldásokat tudnak találni. Ez többek között azt jelentheti, hogy intelligensebb döntéseket tudnak hozni például arról, hogy milyen stratégiával lehet fellépni a környezetkárosodással szemben, azaz mit lehet kezdeni a mérgező örökséggel, amelyet a korábbi nemzedékek hagytak rájuk.

Az Emory Egyetem szakemberei kidolgoztak egy olyan iskolai programot, amely a fentebb felsorolt pontok mindegyikét magában foglalja. A Social, Emotional, and Ethical Learning (azaz társas, érzelmi és etikai tanulás, rövidítve SEE Learning) elnevezésű programot hivatalosan 2019-ben indították Újdelhiben, és azóta már Indián kívül több más ország iskoláiban is bevezették.[17] A SEE Learning a bevált gyakorlatokra vonatkozó iránymutatásokat követi (melyeket a CASEL állított össze), továbbá hangsúlyt fektet arra, hogy a diákok segítséget kapjanak a mindfulness módszerének elsajátításában, az erkölcsös életvitelben, az együttérzés gyakorlásában és a problémák rendszerszintű gondolkodás útján történő megoldásában. Ez az a modell, amelyet Peter Senge és jómagam javasolunk.

Összegezve, a szerény projekt, amelyet ez a könyv indított el – amely nem volt több egy apró gesztusnál, hogy a világ egy kicsit jobb legyen –, számos hasonló erőfeszítés kiindulópontjaként szolgált. Remélem, mindez segít majd a jövő nemzedékeknek, hogy könnyebben átverekedjék magukat azokon a rendkívül nehéz helyzeteken, amelyekkel szembesülniük kell majd.

Peter Senge elmesélte egy tizenkét éves diák esetét, aki bemutatta a szélturbinát, amelyet az osztálytársaival épített közös projektmunka keretében.[18] A prezentáció végén így szólt a körülbelül 250 felnőttből álló hallgatósághoz: „Mi, gyerekek gyakran halljuk, hogy mi vagyunk a jövő. De ezzel nem értünk egyet. Nem várhatunk a jövőre, nincs ennyi időnk. Most kell változtatnunk. Mi, gyerekek készen állunk. És önök?”

Arisztotelész tanácsa

„Mindenki képes feldühödni, ebben semmi nehézség nincs. Jóval nehezebb a megfelelő emberre haragudni, a megfelelő mértékben, a megfelelő időben, a megfelelő céllal és a megfelelő módon.”

ARISZTOTELÉSZ: NIKOMAKHOSZI ETIKA

New Yorkban jártam. Elviselhetetlenül párás augusztusi délután volt, az a fajta nap, amikor az emberekről dől a víz, és mindenki morózusan siet a dolgára. A szállodámba akartam visszajutni, így felszálltam egy buszra a Madison Avenue-n. A buszvezető, egy középkorú, lelkesen mosolygó fekete férfi, a legnagyobb meglepetésemre barátságosan rám köszönt, ahogy mindenki másra is, aki a sűrű belvárosi forgalomban kanyargó buszra felszállt. A többi utas éppúgy meglepődött, mint én, de mivel mindenkin ott ült annak a kellemetlen napnak a rossz hangulata, csak kevesen köszöntek vissza neki.

És mégis, a csigalassúsággal araszoló buszban végbement valami lassú, már-már mágikus átalakulás. A buszvezető gyorsan pergő monológgal szórakoztatott minket, lelkesen kommentálta a körülöttünk zajló eseményeket: abban a boltban ott kiárusítás van, ebben a múzeumban kiváló kiállítás nyílt, hallottunk-e az új filmről, amelyet most mutattak be a közeli moziban? Mindenkire átragadt az öröme, ahogy ecsetelte, micsoda lehetőségeket nyújt a város. Mire leszálltunk a buszról, már mindenki lerázta magáról a rosszkedvet, és amikor a sofőr elrikkantotta magát: „Viszlát, minden jót!”, mindenki széles mosollyal köszönt el tőle.

Ez az eset lassan húsz éve nem megy ki a fejemből. Akkoriban doktoráltam pszichológiából, és azt tapasztaltam, hogy a pszichológia nemigen foglalkozott azzal, egy ilyesfajta átalakulás hogyan tud megtörténni. Keveset vagy szinte semmit sem tudott az érzelmek mechanikájáról. És mégis, szinte láttam magam előtt, ahogy a kellemes érzés jótékony vírusa továbbterjed, az utasok átragasztják az egész városra, és úgy éreztem: ez a buszsofőr valamilyen módon békét hoz a városra, varázserejével eléri, hogy az utasaiból áradó rosszkedvű ingerlékenység átalakuljon valami mássá, és a szívek megenyhüljenek, megnyíljanak kicsit. És akkor nézzük meg ennek szöges ellentétét: egy-két hírt az e heti újságokból.

• Egy kilencéves gyerek őrjöngeni kezd az iskolában: festékkel önti le a padokat, a számítógépeket, a nyomtatókat, és megrongál egy autót az intézmény parkolójában. Hogy miért? Osztálytársai kigúnyolták, ő pedig ki akarta vívni a nagyrabecsülésüket.

• Nyolc fiatal megsebesül, amikor egy manhattani rapklub előtt tolongó tizenévesek közül páran véletlenül egymásnak ütköznek, többen lökdösődni kezdenek, majd az egyik fiatal elővesz egy 38-as kaliberű automata kézifegyvert, és lövöldözni kezd. A cikk szerzője megjegyzi, hogy országszerte egyre gyakoribbak a lövöldözések az ehhez hasonló, látszólag jelentéktelen, tiszteletlenségnek érzékelt sérelmek miatt.

• Egy jelentés szerint a tizenkét évesnél fiatalabbak sérelmére elkövetett emberölések 57 százalékában a szülő vagy a mostohaszülő az elkövető. Az esetek csaknem felében a szülők azt mondják, hogy „csak meg akarták fegyelmezni a gyereket.” A végzetes kimenetelű verések okai olyan „kihágások” voltak, mint például az, hogy a gyerek a tévé elé állt, és nem látták tőle a műsort, sírt vagy bekakilt.

• Egy német fiatalembert bíróság elé állítanak, mert öt török nőt, illetve lányt gyilkolt meg: álmukban rájuk gyújtotta a házat. A fiatalember, egy neonáci csoport tagja beszámol arról, hogy nem talál tartós állást, alkoholproblémái vannak, a balszerencséjéért pedig a külföldieket okolja. Alig hallhatóan nyöszörgi: „El sem tudom mondani, mennyire sajnálom, amit tettünk. Végtelenül szégyellem magam.”

Napról napra találkozunk olyan hírekkel, amelyek azt mutatják, hogy az udvariasság és a biztonság szövete felbomlik, az aljas indulatok megállíthatatlanul tombolnak. A hírek egyszerűen csak felnagyítva mutatják azt, amit valahol mélyen amúgy is érzünk: hogy az életünkben és a minket körülvevő emberekében nincsenek kontroll alatt az érzelmek. Mindannyian ki vagyunk téve az érzelmi kitörések és a megbánások szeszélyes hullámzásának; ezek a hatások valamilyen módon mindenkit érintenek.

Az elmúlt évtizedben egymást érték az ehhez hasonló hírek, amelyekből láthatjuk, hogy családjainkban, közösségeinkben és közös életünkben egyre erőteljesebben ütközik ki az alacsony szintű érzelmi tudatosság, a kétségbeesés és a meggondolatlanság. A düh és a kétségbeesés krónikussá vált. Ezt látjuk a televízió előtt felnövekedő kulcsos gyerekek magányában, a magára hagyatott, elhanyagolt vagy bántalmazott gyerekek fájdalmában, az erőszakos kapcsolatok torz viszonyaiban. A rossz közérzet világszerte terjed, ezt jól mutatja, hogy a depressziósok száma mindenhol megugrott, és sok jele van a súlyosbodó agressziónak is: tizenévesek felfegyverkezve mennek iskolába, közlekedési konfliktusok lövöldözéssel végződnek, elbocsátott alkalmazottak mészárolják le volt munkatársaikat. Az érzelmi bántalmazás, az országúti lövöldözés és a poszttraumás stressz kifejezés a mindennapi szókincs részévé vált az utóbbi évtizedben.

Ez a könyv útmutató, amely segít értelmezni az értelmetlent. Pszichológusként és az elmúlt évtizedben a The New York Times újságírójaként figyelemmel kísértem, milyen irányban halad az irracionális jelenségek tudományos feltárása. Két ellentétes tendenciát figyeltem meg: az egyik rámutat arra, hogy közös érzelmi életünkben egyre nagyobb a baj, a másik pedig ígéretes gyógymódokat kínál.

Miért most kutatják?

Az elmúlt tíz év azonban nem csak a rossz hírekről szólt. A tudósok soha nem látott intenzitással kezdték kutatni az érzelmeket, és a legdrámaibbak azok az eredmények, amelyek az új képalkotó technológiáknak köszönhetően a működő agyba engednek betekintést. Először válik láthatóvá ezt a titokzatos folyamat: az, hogy pontosan miként működik ez a bonyolult sejttömeg, miközben az ember gondolkodik, érez, képzelődik és álmodik. A hatalmas mennyiségű neurobiológiai adatnak köszönhetően minden eddiginél világosabban megérthetjük, hogy az agy érzelmi központjai hogyan váltanak ki bennünk dühöt vagy késztetnek sírásra, illetve az agy ősibb részei (amelyek háborúra és szerelemre egyaránt ösztönöznek bennünket) működésükkel hogyan hoznak pozitív vagy negatív eredményeket. Soha nem láttuk még ilyen világosan, hogyan működnek – és vallanak kudarcot – érzelmeink, és ezzel kollektív érzelmi válságunk kezelésének új gyógymódjaira is fény derül.

E könyv megírásával várnom kellett addig, amíg bőséges tudományos információk nem álltak rendelkezésre. Az ismeretek bővüléséhez mindenekelőtt azért kellett ennyi idő, mert a kutatók éveken át meglepően kis jelentőséget tulajdonítottak annak a szerepnek, amelyet az érzések játszanak a psziché működésében. Az érzelmek világa tehát a pszichológiatudomány számára feltérképezetlen terület maradt. Ezt az űrt igyekeztek kitölteni az önsegítő könyvek. Rengeteg olyan munka látott napvilágot, amely jó szándékú – és szerencsés esetben klinikai véleményeken alapuló –, de a tudományos megalapozottságát tekintve nagyon hiányos vagy éppenséggel teljesen megalapozatlan tanácsokat tartalmazott. Ma már a tudomány képes megalapozottan szólni az emberi psziché legirracionálisabb megnyilvánulásainak sürgető, nehezen megválaszolható kérdéseiről is, és képes bizonyos pontossággal feltérképezni az emberi érzelmek működését.

Ez a feltérképezés azonban nem könnyű azok számára, akik az intelligencia szűkebb értelmezésével dolgoznak, mondván, hogy az IQ genetikai adottság, amelyet az életünk során szerzett tapasztalatok sem tudnak megváltoztatni, és sorsunk alakulását javarészt ezek az adottságok határozzák meg. Aki így gondolkodik, az éppen a legnehezebb kérdést kerüli meg: mit tehetünk, hogy gyerekeink élete jobb legyen? Milyen tényezők hatnak akkor, amikor például a magas IQ-jú emberek bukdácsolnak, a szerényebb IQ-júak pedig meglepően jól teljesítenek? Úgy gondolom, hogy a különbség sokszor az érzelmi intelligenciának nevezett készségekben – többek között az önkontrollban, a lelkesedésben, a kitartásban és az önmagunk motiválásának képességében – keresendő. Amint látni fogjuk, ezek a készségek taníthatók a gyerekeknek, akik így jobb lehetőséget kapnak arra, hogy kihasználják azt az intellektuális potenciált, amelyet a genetikai lottón esetleg nyertek.

Ez több is egyszerű lehetőségnél – egyenesen erkölcsi kötelesség. Néha úgy tűnik, mintha a társadalom szövete szédítő sebességgel bomlana fel: az önzés, az erőszak és a lélek kicsinyessége mérgezi közösségeink életét. Az érzelmi intelligencia fontosságát az érzelmek, a jellem és az erkölcsi ösztönök közötti kapcsolat támasztja alá. Egyre több bizonyíték mutat arra, hogy az ember alapvető etikai hozzáállása a mögöttes érzelmi képességeken alapul. Egyrészt az impulzus az érzelem közege, az impulzus magja pedig minden esetben egy érzés, amely cselekvésben akar a felszínre törni. Azok az emberek, akik ki vannak szolgáltatva az impulzusoknak (vagyis akikben nincs meg az önkontroll), erkölcsi fogyatékosságban is szenvednek, hiszen az impulzuskontroll az akarat és a személyiség alapja. Ugyanígy: az önzetlenség az empátiában gyökerezik, vagyis abban a képességben, hogy olvasni tudunk a többiek érzelmeiben. Ha nem érzékeljük, hogy a másik embernek mire van szüksége, ha nem vesszük észre a kétségbeesését, akkor törődni sem tudunk vele. Márpedig ha van olyan erkölcsi mozzanat, amelyre manapság nagy szükség van, az éppen ez: az önuralom és az együttérzés.

E könyv szerkezete

Ebben a könyvben az érzelmekkel kapcsolatos tudományos eredményekkel ismertetem meg az olvasót. Olyan utazásra invitálom, amelynek célja, hogy jobban megértsük életünk és a minket körülvevő világ bizonyos zavarba ejtő jelenségeit. Azt a kérdést próbáljuk megválaszolni, hogy mit jelent az, ha érzelmeinket intelligenciával ruházzuk fel – és ezt hogyan tehetjük meg. Már maga a felismerés is hasznos lehet. Ha az érzések világába beengedjük a megismerést, annak olyan hatása van, mint a kvantumfizikában a megfigyelőé: pusztán a megfigyelés ténye megváltoztatja a megfigyelés tárgyát.

Az első részben az olvasó megismerheti az agy érzelmi struktúrájával kapcsolatos új eredményeket, magyarázatot kaphat életünk azon pillanataira, amelyek előtt értetlenül állunk, mert érzéseink felülkerekednek a racionalitáson. Ha megismerjük, hogyan hatnak egymásra a düh és a félelem (vagy éppen az öröm és a szenvedély) pillanatait irányító agyi struktúrák, akkor sokat megtudunk arról is, miként sajátítjuk el a legjobb szándékainkat is meghiúsító érzelmi szokásokat, valamint arról, hogy miképpen fékezhetjük meg pusztító, önsorsrontó érzelmi impulzusainkat. És ami a legfontosabb: a neurológiai adatok arra engednek következtetni, hogy a gyerekek életében van egy olyan időszak, amikor az érzelmi szokásaik még formálhatók.

A könyv második része azt mutatja be, hogy a neurológiai adottságok hogyan mutatkoznak meg abban az alapvető életrevalóságban, amit érzelmi intelligenciának nevezünk. Az érzelmi intelligencia jele, ha például képesek vagyunk ellenállni az érzelmi impulzusoknak, ha tudunk olvasni mások legbensőbb érzéseiben, ha szépen, zökkenőmentesen tudjuk egyengetni kapcsolatainkat, vagy – hogy Arisztotelészt idézzem – az a ritka képesség, hogy tudunk „a megfelelő emberre haragudni, a megfelelő mértékben, a megfelelő időben, a megfelelő céllal és a megfelelő módon.” (Azok az olvasók, akik nem érdeklődnek a neurológiai részletek iránt, továbbléphetnek erre a részre). E kiterjesztett intelligenciamodell szerint az életrevalóság alapját az érzelmek képezik. A harmadik rész ennek a képességnek a legfontosabb hatásaival foglalkozik, vagyis azzal, hogy ezek birtokában hogyan őrizhetjük meg legértékesebb kapcsolatainkat (illetve hiányukban hogyan tesszük tönkre azokat); hogy a munka világát átformáló piaci erők még sosem tulajdonítottak ekkora értéket az érzelmi intelligenciának a munkahelyi sikerben; hogy mérgező érzelmeink éppúgy veszélyeztetik fizikai egészségünket, mint a láncdohányzás; hogy az érzelmi egyensúly milyen módon segíthet megvédeni egészségünket és jóllétünket.

Genetikailag mindannyian öröklünk bizonyos érzelmi beállítottságokat, ezek határozzák meg temperamentumunkat. Csakhogy az érintett agyi hálózatok rendkívül képlékenyek; a temperamentum nem egyenlő a sorssal. Amint azt a negyedik részben látni fogjuk, az érzelmi leckék – amelyeket gyerekként otthon és az iskolában sajátítottunk el – alakítják ezeket az érzelmi hálózatokat, és hatásukra jártasabbak (vagy éppen járatlanabbak) leszünk az érzelmi intelligencia alapjaiban. A gyerekkor és a kamaszkor alatt fontos lehetőségek nyílnak az egész életünket meghatározó, alapvető érzelmi szokások kialakítására.

Az ötödik rész azt vizsgálja, hogy milyen veszélyek leselkednek azokra, akik úgy érik el az érettséget, hogy nem sikerül megszerezniük az érzelmi műveltséget, vagyis: az érzelmi intelligenciában megmutatkozó hiányosságok mennyiben jelentenek széles körű kockázatokat, a depressziótól kezdve az erőszakos életmódon át az evészavarokig és a kábítószer-használatig. Azt is bemutatja, egyes úttörő szerepet vállaló iskolák hogyan tanítják meg a gyerekeknek azokat az érzelmi és társas készségeket, amelyekre azért van szükségük, hogy életük ne fusson vakvágányra.

A kötet talán legfelkavaróbb adatai egy széles körű felmérésből származnak, amelyet szülők és tanárok bevonásával végeztek. Ezek az eredmények felhívják a figyelmet arra a globális tendenciára, hogy a gyerekek jelenlegi generációja érzelmileg problémásabb, mint az előző: magányosabbak, depressziósabbak, dühösebbek, rendetlenebbek, idegesebbek, aggodalmaskodóbbak, impulzívabbak és agresszívabbak.

Úgy gondolom, ha van erre ellenszer, akkor mindenképpen azzal függ össze, hogy a fiatalokat miként készítjük fel az életre. Jelenleg a véletlenre bízzuk gyerekeink érzelmi nevelését, aminek meg is mutatkoznak az egyre katasztrofálisabb következményei. Az egyik megoldás: teljesen másképp kell megközelítenünk azt, hogy az iskolák mit tehetnek a gyerek egész lényének – elméjének és szívének – neveléséért. Utunkat olyan innovatív tanórák látogatásával zárjuk, amelyek célja, hogy a gyerekek megismerjék az érzelmi intelligencia alapjait. Meggyőződésem, hogy el fog jönni a nap, amikor oktatásuk közben a gyerekek rutinszerűen elsajátítják az alapvető emberi kompetenciákat, azaz megtanítjuk őket az önmagunkra irányuló tudatosságra, az önkontrollra, az empátiára, mások meghallgatásának, a konfliktusmegoldásnak és az együttműködésnek a művészetére.

A Nikomakhoszi etika – amelyben Arisztotelész az erény, a jellem és a jó élet kérdéseit boncolgatja – arra int minket, hogy érzelmi életünket kezeljük intelligenciával. Szenvedélyeinknek – már ha jól élünk velük – megvan a maguk bölcsessége: irányt tudnak mutatni a gondolkodásban, az értékek terén és a túlélésben. Csakhogy nagyon könnyen félrecsúszhatnak, ahogy azt sajnos oly sokszor megtapasztaljuk. Arisztotelész úgy látta, hogy a probléma nem az érzelmekkel van, hanem az érzelmek és kifejeződéseik megfelelőségével. A kérdés az, hogyan tudunk intelligenciát vinni az érzéseinkbe, udvariasságot az utcákra, törődést közösségeink életébe.

ELSŐ RÉSZ

AZ ÉRZELMI AGY

1
Mire jók az érzelmek?

„Jól csak a szívével lát az ember. Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”[1]

ANTOINE DE SAINT-EXUPÉRY: A KIS HERCEG

Hadd idézzem fel Gary és Mary Jane Chauncey életének utolsó pillanatait. A házaspár odaadó szeretettel nevelte tizenegy éves lányát, Andreát, aki cerebrális parézis[2] miatt kerekesszékbe kényszerült. A család azon a vonaton utazott, amely Louisiana mocsaras vidékén folyóba zuhant, miután a vasúti híd szerkezetét pár perccel korábban megrongálta egy nekiütköző uszály. Ahogy a víz elkezdett bezúdulni a süllyedő vasúti kocsiba, a szülők első gondolata Andrea volt, őt próbálták minden erejükkel menteni. Nagy nehezen sikerült kimenekíteniük az ablakon a lányukat, akit ezután a mentők kiemeltek a vízből. A vasúti kocsi elsüllyedt, a szülők a folyóban lelték halálukat.[3]

E történetből, ahol a szülők életük utolsó hőstettével megmentik gyerekük életét, már-már mitikus bátorság sugárzik. Kétségtelen, hogy az utódaikért magukat feláldozó szülők története rengetegszer lejátszódott az emberi történelem során, a prehistorikus időkben, fajunk evolúciója során pedig még annál is többször.[4] Az evolúcióbiológia szempontjából a szülői önfeláldozás az úgynevezett reprodukciós sikert szolgálja, vagyis azt, hogy az ember át tudja örökíteni génjeit a jövő nemzedékeire. De ha a szülő szempontjából nézzük, aki egy szörnyű helyzetben kétségbeesett lépésre szánja el magát, akkor azt kell mondanunk: tette csakis a szeretetről szól.

A szülői hősiesség példamutató cselekedete (amely egyúttal az érzelmek céljára és erejére is rávilágít) mutatja, hogy milyen szerepet játszik az önzetlen szeretet (és az összes emberi érzelem) az emberi életben.[5] Arra enged következtetni, hogy legmélyebb érzéseink, szenvedélyeink és vágyaink alapvető fontosságú útmutatók, és hogy az emberi faj a létezését nagyban érzelmei hatalmának köszönheti. Márpedig ez az erő rendkívüli: csakis az óriási szeretet, a szeretett gyermek megmentésének kényszerítő sürgetése vehet rá egy szülőt arra, hogy ne saját magát mentse. Ha az intellektus oldaláról nézzük, Andrea szüleinek áldozathozatala kétségtelenül irracionális volt, de ha a szív felől, akkor belátjuk, hogy nem tehettek mást.

Amikor a szociobiológusok azt kutatják, hogy az evolúció során az érzelmek miért kaptak ennyire központi szerepet az emberi psziché működésében, akkor arra hívják fel a figyelmet, hogy e sorsdöntő pillanatokban a szív veszi át az irányítást a fej fölött. Véleményük szerint az érzelmek segítenek át minket azokon nehézségeken és feladatokon, amelyek túlságosan fontosak ahhoz, hogy pusztán az értelemre lehetne bízni őket – ilyen például a veszély, a fájdalmas veszteség, a kitartás a sikertelenségek ellenére is, a kötődés kialakítása a társunkkal, a családalapítás. Mindegyik érzelemhez kapcsolódik a cselekvésre való készség egy bizonyos formája, és mindegyik olyan irányba lök minket, amely az emberi élet ismétlődő kihívásai közepette valamikor már sikeresnek bizonyult.[6] És ahogy ezek a helyzetek újra meg újra ismétlődtek az emberi evolúció során, az érzelmi repertoárunk értékesnek bizonyult a túlélés szempontjából, ezért velünk született, automatikus hajlamok formájában égett bele az idegeinkbe.

Sajnálatosan rövidlátó az a nézet, amely az emberi természet vizsgálatakor figyelmen kívül hagyja az érzelmek erejét. Már maga a Homo sapiens (a gondolkodó faj) megnevezés is félrevezető annak fényében, amit a mai tudomány mond az érzelmeknek az emberi életben betöltött szerepéről. Mindannyian tapasztalatból tudjuk, hogy amikor döntésekre és tettekre kerül sor, érzéseink pontosan ugyanannyit – sőt néha többet – nyomnak a latban, mint gondolataink. Túl nagy hangsúlyt fektetünk arra az értékre és jelentőségre, amelyet az IQ által mért tiszta racionalitás képvisel az emberi életben. Pedig – bármi legyen is a következménye – az értelem megsemmisül, amikor az érzelmek átveszik az uralmat.

Amikor az indulat diadalmaskodik az ész fölött

A tévedések tragédiája volt az alábbi eset. A tizennégy éves Matilda Crabtree csak meg akarta tréfálni az apját, és amikor a szülei hajnali egykor hazaértek a barátaiktól, huhogva előugrott a szekrényéből.

Csakhogy Bobby Crabtree és a felesége úgy tudták, hogy Matilda aznap a barátainál alszik. Amikor hazaértek és beléptek a házba, Crabtree zajokat hallott. A 357-es kaliberű pisztolyáért nyúlt, és bement Matilda hálószobájába, hogy utánanézzen a vélt betolakodónak. Amikor Matilda előugrott a szekrényből, Crabtree nyakon lőtte a kislányt, aki tizenkét órával később belehalt sérüléseibe.[7]

Az evolúció egyik érzelmi öröksége a félelem, amely arra késztet minket, hogy szeretteinket megvédjük a veszélytől. Bobby Crabtree ezért vette elő a fegyverét, ezért kezdte keresni a betolakodót, és a félelem hatása alatt lőtt, még mielőtt egyáltalán felfoghatta volna, hogy mire lő, mielőtt felismerhette volna a lánya hangját. Az evolúcióbiológusok feltételezik, hogy az ilyen automatikus reakciók azért vésődtek be az idegrendszerünkbe, mert az emberi őstörténet hosszú, döntő fontosságú periódusában a túlélést szolgálták. És ami ennél is fontosabb, lényegesek voltak az evolúció fő feladata szempontjából, vagyis hogy szülessenek utódok, akik aztán továbbviszik ezeket a genetikai adottságokat. A Crabtree-házban történt tragédia a sors iróniája.

Érzelmeink az evolúció szempontjából (azaz hosszú távon) tehát bölcsen mutattak nekünk irányt, azonban civilizált világunkban az új valóság olyan szédületes tempóban bontakozik ki, hogy az evolúció a maga lassú tempójával nem tud lépést tartani vele. Az első erkölcsi törvények (Hammurapi törvénykönyve, a tízparancsolat vagy Asóka császár ediktumai) mind-mind az ember érzelmi életének megzabolázására, megszelídítésére tett kísérletek. Ahogy Freud a Rossz közérzet a kultúrában[8] című munkájában leírja, a társadalomnak külső szabályokat kellett érvényesítenie, hogy megfékezhesse a túlságosan szabadon tomboló érzelmeket.

A szenvedélyek azonban e társadalmi korlátok ellenére is időről időre felülkerekednek az értelmen. Az emberi természetnek ez az adottsága a psziché működésének alapvető szerkezetére vezethető vissza. Ha az érzelmek alapvető idegi hálózatainak biológiai felépítését nézzük, azt kell látnunk, hogy ezek a velünk született sajátosságok kétségtelenül kiválóan működtek az utóbbi ötvenezer nemzedék idején, az utóbbi ötszáznál már kevésbé jól, az utóbbi ötnél pedig bizonyosan nem. Az érzelmeinket alakító lassú evolúciós erők egymillió év alatt végezték el munkájukat. Az elmúlt tízezer év (annak ellenére, hogy az emberi civilizáció gyors fejlődésnek indult, és a népesség robbanásszerűen, ötmillióról ötmilliárdra nőtt) nem sok nyomot hagyott érzelmi életünk biológiai sablonjain.

Akármi legyen is ennek a következménye, nemcsak racionális ítélőképességünk és a személyes történetünk határozza meg azt, hogy miként ítélünk meg egy-egy interakciót, hanem őseink távoli múltja is. Ez azt jelenti, hogy vannak bennünk olyan hajlamok is, amelyek tragikus következményekkel járhatnak, ahogy a Crabtree-házban történt szomorú események is mutatják. Röviden összefoglalva: sokszor találjuk magunkat abban a helyzetben, hogy posztmodern dilemmákra kell reagálnunk a pleisztocén korban adódó válsághelyzetekre szabott érzelmi repertoárral. Mindenekelőtt ezt a nehézséget szeretném tárgyalni.

A cselekvésre késztető impulzus

Kora tavaszi nap volt, egy coloradói hágón áthaladó autópályán vezettem, amikor a hirtelen jött hófúvás teljesen eltakarta az előttem haladó autót. Meredtem előre, de semmit nem láttam. A kavargó fehérség valósággal elvakított. Beletapostam a fékbe, és éreztem, ahogy a szorongás valósággal elönti a testemet. A torkomban dobogott a szívem.

A szorongás átadta a helyét a páni félelemnek: félrehúzódtam az autómmal, és vártam, hogy elmúljon a hófúvás. Úgy félóra múlva elállt a havazás, a látási viszonyok normalizálódtak, én pedig folytattam az utam. Néhány száz méterrel odébb azonban újra meg kellett állnom. Az út teljes szélességében le volt zárva, mert a mentők épp egy sérültet láttak el: egy autó belerohant az előtte haladó járműbe. Ha nem állok félre az elvakító hózáporban, valószínűleg én is beléjük szaladok.

Nem kizárt, hogy azon a napon az óvatosságomnak köszönhettem az életemet. Olyan voltam, mint a nyúl, amely az arra járó rókát észlelve szinte kővé dermed a rémülettől, vagy mint a dinoszaurusz elől elrejtőző ősemlős. A tudatállapot, amely hatalmába kerített, azt parancsolta, hogy álljak meg, figyeljek és foglalkozzak a közelgő veszéllyel.

Alapvetően minden érzelem cselekvésre késztető impulzus, az életben adódó problémák azonnali kezelésére szolgáló terv, amelyet az evolúció plántált belénk. Maga az érzelem szó is a latin motere (mozogni, mozdulni) igéből ered, amelyhez a távolodást jelölő e- előtag járul, jelezve, hogy minden érzelemben ott rejlik a cselekvésre való hajlam. A legkönnyebben az állatoknál vagy a gyerekeknél figyelhető meg, hogy az érzelmek cselekvést váltanak ki, és csak a „civilizált” felnőtteknél találkozunk az állatvilágnak azzal a hatalmas anomáliájával, hogy az érzelmek (vagyis a cselekvésre ösztönző alapvető impulzusok) elválnak a nyilvánvaló reakcióktól.[9] Az ember érzelmi repertoárjában minden egyes érzelem egyedi szerepet játszik, amint azt az egyes érzelmekhez kapcsolódó biológiai jegyek is mutatják. (Az alapvető érzelmekkel kapcsolatos további információkat lásd az A függelékben.) A testbe és az agyba betekintést nyújtó új módszerek segítségével a kutatók egyre több fiziológiai részletet tárnak fel azzal kapcsolatban, hogy az egyes érzelmek miképpen készítik fel a testet nagyon eltérő válaszreakciókra.[10]

• A harag hatására a vér a kézbe áramlik; így könnyebb megragadni a fegyvert vagy lecsapni az ellenségre. A pulzus felgyorsul, az adrenalin és az egyéb hormonok szintje hirtelen megemelkedik, ami a határozott cselekvéshez szükséges energialöketet ad a szervezetnek.

• A félelem hatására a vér a nagy vázizmokba áramlik, például a lábakba, megkönnyítve a menekülést. Az arc elfehéredik, ahogy kifut belőle a vér (erre az érzésre mondjuk, hogy „megfagy a vér az ereiben”). A test megdermed, jóllehet csak egy pillanatra. Ez talán arra szolgál, hogy az ember fel tudja mérni, hogy esetleg a rejtőzködés lenne-e a megfelelőbb reakció. Az agy érzelmi hálózatai hormonok valóságos özönét zúdítják a testre, ennek hatására a test általános riadókészültségbe helyezi magát: feszült lesz, cselekvésre kész, a figyelem a közeli fenyegetésre irányul, hogy az ember jobban fel tudja mérni, hogyan reagáljon.

• A boldogsághoz kapcsolódó legfontosabb biológiai változások közé tartozik a negatív érzéseket gátló és a rendelkezésre álló energiát megnövelő agyi központ fokozott aktivitása, amellyel párhuzamosan az aggódó gondolatokat generáló központ aktivitási szintje visszaesik. Nagyobb fiziológiai változás azonban nem következik be, leszámítva azt a nyugodt állapotot, amelynek köszönhetően a szervezet gyorsabban regenerálódik a felzaklató érzelmek által kiváltott biológiai készültségi állapotból. Ilyenkor a test általános pihenőállapotban van, de ugyanakkor megfigyelhető egyfajta készenlét és lelkes törekvés is, amellyel az ember a célok és feladatok felé fordul.

• A szerelem, a gyengéd érzések és a szexuális kielégülés a paraszimpatikus idegrendszer arousalje, azaz gerjesztett, izgalmi állapota, amely fiziológiai szempontból ellentéte a félelemre és a haragra jellemző „üss vagy fuss!” késztetésnek.{4} Ez a paraszimpatikus mintázat (amelyet relaxációs válasznak neveztek el), az egész testre kiterjedő reakciók összessége, amely egy általános nyugodt, elégedett állapotot idéz elő. Ilyenkor könnyebb az együttműködés.

• Amikor az ember meglepődik és felhúzza a szemöldökét, megnő a látótere és a több fény jut a retinára, így több információ gyűjthető a váratlan eseményről, azaz könnyebben felmérhető, hogy valójában mi történik, és megállapítható, hogy mi lenne a leghelyesebb reakció.

• Az undorodó arckifejezés a világon mindenütt ugyanolyan, és ugyanazt az üzenetet közvetíti: valami kellemetlen ízű vagy szagú (vagy átvitt értelemben taszító). Darwin megfigyelése szerint ez az arckifejezés (a legörbülő felső ajak, az orr enyhe ráncolása) primordiális{5} kísérlet arra, hogy az ember megpróbálja bezárni az orrlyukait, és így kizárni a kellemetlen szagot, vagy próbálja kiköpni a mérgező ételt.

• A szomorúság egyik fő funkciója, hogy segít alkalmazkodni a súlyos veszteséghez, például egy szeretett ember halálához vagy egy nagy csalódáshoz. A szomorúság hatására az ember veszít energikusságából, kevesebb lelkesedést mutat a különböző tevékenységek (különösen a szórakozás és a kellemes élmények) iránt. Ahogy a szomorúság elmélyül és a depresszió felé közelít, a test anyagcseréje is lelassul. Ez a befelé fordulás, visszavonulás lehetővé teszi az ember számára, hogy elgyászolja a veszteséget vagy a meghiúsult reményt, hogy felfogja, mindez milyen következményekkel jár az életére nézve, és amint az energiája visszatér, elkezdhesse megtervezni az újrakezdést. Elképzelhető, hogy az ősidőkben ez az energiahiány azt szolgálta, hogy a szomorú (és ezért sebezhető) ember ne távolodjon el messzire otthonától, ahol nagyobb biztonságban volt.

Ezeket a cselekvésre ösztönző biológiai hajlamokat élettapasztalatunk és kultúránk alakítja tovább. Szerettünk elvesztése például a világon mindenhol szomorúságot és gyászt vált ki, az viszont már kultúrafüggő, hogy ez a gyász hogyan nyilvánul meg, mennyire mutatjuk ki érzelmeinket nyilvánosan. Azt is a kultúra alakítja, hogy pontosan kik azok az életünkben, akik a meggyászolandó szeretteink kategóriájába tartoznak.

Az evolúció hosszú-hosszú időszaka, amikor ezek az érzelmi reakciók kialakultak, minden bizonnyal jóval keményebb volt mindannál, amit az emberek többsége a feljegyzett történelem kezdete óta tapasztalt. Annak idején kevés csecsemő élte túl az első éveket és kevés felnőtt érte el a harmincéves kort. A ragadozók bármikor lecsaphattak; az aszályok és árvizek szeszélyén múlt, hogy az ember éhezik-e, és egyáltalán sikerül-e életben maradnia. A földművelés és a legkezdetlegesebb emberi társadalmak megjelenésével azonban drámaian megváltoztak a túlélési esélyeink. Az elmúlt tízezer évben, ahogy ezek változások az egész világon bekövetkeztek, az emberi populáció növekedését féken tartó kegyetlen nyomás lassan enyhülni kezdett.

De éppen ez a nyomás volt az, ami miatt érzelmi reakcióink olyannyira értékesek voltak a túlélés szempontjából. Ahogyan a nyomás enyhült, érzelmi repertoárunk bizonyos részei egyre kevésbé illeszkedtek a tényleges helyzetekhez. Az ősi múltban a hirtelen felszökő harag döntő előnyt jelenthetett a túlélés szempontjából, viszont ma, amikor tizenhárom éves kamaszok keze ügyében vannak automata fegyverek, ez a reakció nagyon sok esetben katasztrofális következményekkel jár.[11]

Az ember két elméje

Egy barátnőm a fájdalmas válásáról mesélt nekem. A férje beleszeretett egy kolléganőjébe, és egyik napról a másikra bejelentette, hogy hozzáköltözik. Hosszú hónapokig tartó keserves marakodás kezdődött a ház, a pénz és a gyerekek felügyeleti joga körül. Most, néhány hónappal később a nő azt mondta, hogy szereti a függetlenséget, és boldog, hogy egyedül lehet. „Eszembe sem jut már a volt férjem, egyszerűen nem érdekel” – mondta, de közben elfutotta a könny a szemét.

Az ilyen pillanatok fölött könnyű elsiklani, de ha van bennünk empátia, és megértjük: a könnyes szem azt jelenti, hogy a másik ember (bármit mondjon is) szomorú, az éppen annyira megértés, mint amikor a nyomtatott szavakat olvassuk és fogjuk fel. Az előbbi a racionális elme működése, az utóbbi az érzelmi elméé. A szó legszorosabb értelmében véve két elménk van: az egyik gondolkodik, a másik érez.

A megismerés e két alapvetően különböző módja egymással kölcsönhatásban építi fel mentális életünket. A racionális elme megismerési módjának általában tudatában vagyunk: nagyobb fokú tudatosság, átgondoltság jellemzi, képes a mérlegelésre és a reflektálásra. Van azonban egy másik megismerési rendszer is, amely impulzív és erőteljes, jóllehet néha logikátlan. Ez az érzelmi elme. (Az érzelmi elme jellemzőinek részletesebb leírását lásd a B függelékben.)

Az érzelmi és a racionális elme kettőssége körülbelül az, amit a néphagyomány a „szívnek” és a „fejnek” nevez. Ha az ember a „szíve mélyén tud” valamit, akkor valami másfajta meggyőződés, mélyebb bizonyosság alakult ki benne, mint ha a racionális elméjével tudná ugyanazt. Azt is mondhatnánk, hogy a racionális és az érzelmi kontroll fordítottan arányosak egymással: minél intenzívebb az érzés, vagyis minél dominánsabb az érzelmi elme, annál hatástalanabb a racionális. Feltételezhetjük, hogy ez az elrendeződés abból az évezredekig fennálló evolúciós előnyből ered, amelyet az jelent, hogy életveszélyben az érzelmek és az intuíciók határozzák meg azonnali reakciónkat, hiszen az életünkbe kerülhet, ha nekiállunk átgondolni, mi a teendő.

A két elme – az érzelmi és a racionális – általában nagy harmóniában működik egymás mellett, és a megismerés nagyon eltérő módszereit alkalmazva segít minket eligazodni a világban. Az érzelmi és a racionális elme jellemzően egyensúlyban van. Az érzelmek információkkal segítik a racionális elme működését, a racionális elme pedig finomítja (és adott esetben megvétózza) az érzelmek inputját. Az érzelmi és a racionális elme azonban félig-meddig függetlenek egymástól, és – amint látni fogjuk – az agy különböző, bár egymással összekapcsolt hálózatainak működése határozza meg őket.

Ez a két elme sokszor (sőt a legtöbbször) kiválóan összehangolva működik: az érzés nélkülözhetetlen a gondolkodáshoz, a gondolkodás pedig az érzéshez. Ha azonban a szenvedélyek felcsapnak, megbillen az egyensúly: ilyenkor az érzelmi elme kerekedik felül, elnyomva a racionálist. Rotterdami Erasmus, a XVI. századi humanista tudós szatirikusan ír az ész és az érzelmek közötti örökös feszültségről.[12]

„Mármost Jupiter mennyivel, de mennyivel több szenvedélyt adott, mint észt. (…) Úgy viszonylanak egymáshoz, mint fél uncia viszonylik a huszonnégyszereséhez (…). Aztán szembehelyezett az ésszel két erőszakos tirannust: a haragot (…) és a kéjvágyat (…). Hogy kettejük csapataival szemben mennyit ér az ész, a mindennapi élet eléggé bizonyítja: az egyetlen, amit tehet, hogy rekedtre kiabálja magát, miközben az erény szabályait követeli. Ezek azonban visszaküldik a kötelet uralkodójuknak, vadul túlkiabálják, úgyhogy belefárad már ebbe is, és megadja magát.”[13]

Az agy fejlődése

Ha szeretnénk jobban megérteni, hogy az érzelmeknek miért van ekkora hatalmuk a gondolkodó elme fölött (és hogy miért keveredik olyan könnyen háborúba az érzés és az értelem), tekintsük át, hogyan fejlődött ki az emberi agy. Az emberi agy a maga mintegy másfél kilójával körülbelül háromszor akkora, mint a legközelebbi rokonainké, a főemlősöké. Az evolúció során, évmilliók alatt az agy alulról felfelé fejlődött, vagyis a magasabb rendű központjai a fejletlenebb, ősibb részekből fejlődtek ki. (Az emberi embrió agyának kifejlődése nagyjából ezt az evolúciós folyamatot képezi le.)

Az agy legprimitívebb része (amely minden olyan fajban megtalálható, amelynek idegrendszere a minimálisnál összetettebb) a gerincvelő felső részét körülvevő agytörzs. Ez szabályozza az alapvető életfunkciókat, például a légzést és a test más szerveinek az anyagcseréjét, valamint a sztereotipikus reakciókat és mozgásokat. Ez a primitív agy nem gondolkodik és nem tanul, inkább azt mondhatnánk, hogy előre beprogramozott szabályozó elemekből áll össze, amelyek a testet a szükségleteknek megfelelően működtetik, és gondoskodnak a túlélést szolgáló reakciókról. A hüllők korában ez az agy volt a meghatározó: gondoljunk csak a kígyóra, amint sziszegve jelzi, hogy támadni készül.

Ebből a legprimitívebb részből, az agytörzsből fejlődtek ki az érzelmi központok. Évmilliókkal később ezekből az érzelmi területekből alakult ki a gondolkodó agy, vagyis a „neocortex” (az „új agykéreg”), a legfelső rétegeket alkotó, tekervényes szövetekből álló rész. Az, hogy a gondolkodó agy az érzelmi agyból fejlődött ki, sokat elárul a gondolkodás és az érzés kapcsolatáról: az érzelmi agy már jóval a racionális agy kialakulása előtt létezett.

Érzelmi életünk egyik legősibb eleme a szaglásban keresendő, pontosabban a szaglólebenyben, amely a szagokat érzékelő és elemző sejtekből áll össze. Minden élőlény – legyen akár táplálék, akár méreg, akár szexuális partner, ragadozó vagy préda – rendelkezik egy bizonyos molekuláris azonosító jelzéssel, amelyet képes a szél hordozni. Az ősidőkben a túlélés szempontjából a szaglás volt az egyik legfontosabb érzék.

A szaglólebenyből fejlődtek ki azok az ősi érzelmi központok, amelyek végül elég nagyra nőttek ahhoz, hogy az agytörzs felső részét körülöleljék. Ez a szaglóközpont a kezdeti stádiumokban alig volt több a szagokat elemző idegsejtek vékony rétegénél. A sejtek egyik rétege érzékelte a szagokat, majd besorolta azokat a megfelelő kategóriákba: ehető vagy mérgező, szexuálisan elérhető, ellenség vagy élelem. A második sejtréteg az egész idegrendszeren keresztül reflexüzeneteket küldött, utasítva a testet, hogy harapjon, köpje ki az élelmet, közeledjen, meneküljön vagy fogjon üldözésbe.[14]

Az első emlősök megjelenésével az érzelmi agy új, kulcsfontosságú rétegei is elkezdtek kialakulni. Ezek az agytörzset körülvevő rétegek körülbelül olyan formájúak, mint egy lyukas fánk, amelynek aljából (ott, ahol az agytörzs belesimul e rétegekbe) valaki kiharapott egy darabot. Mivel az agynak ez a része gyűrűként veszi körbe és egyúttal határolja is az agytörzset, limbikus rendszernek nevezték el (a latin limbus jelentése: gyűrű). Ez az új neurális terület egészítette ki az agy repertoárját az érzelmekkel.[15] Amikor elönt minket a sóvárgás vagy a düh, fülig szerelmesek vagyunk vagy épp rettegve húzzuk össze magunkat, akkor a limbikus rendszer kérlelhetetlen hatása alatt vagyunk.

A limbikus rendszer két hatásos eszközt fejlesztett ki: a tanulást és a memóriát. E forradalmi előrelépések eredményeként az állat már sokkal okosabb döntést tudott hozni a túlélés érdekében, és a változatlan, automatikus reakciók helyett finomhangolással képes volt a változó szükségletekhez igazítani reakcióit. Ha valamilyen tápláléktól beteg lett, akkor legközelebb már nem ette meg. Azt, hogy például mi ehető és mi nem, továbbra is nagyrészt a szaglás alapján határozta meg az egyed. A szaglólebeny és a limbikus rendszer közötti kapcsolatok már meg tudták különböztetni és fel tudták ismerni a szagokat, összehasonlítva az adott szagot a korábban tapasztaltakkal, így megkülönböztetve a jó szagot a rossztól. Ezt a feladatot az úgynevezett rhinencephalon (szó szerint: „orragy”) látta el, amely a limbikus hálózat része volt, és a neocortex, vagyis a gondolkodó agy kezdetleges alapjának tekinthető.

Körülbelül százmillió évvel ezelőtt az emlősök agya hirtelen növekedésen ment keresztül. A vékony, kétrétegű agykéregre (vagyis a tervezésért, az érzékelt dolgok megismeréséért és mozgáskoordinációért felelős régiókra) agysejtek újabb rétegei rakódtak. Így jött létre a neocortex, amely (szemben az ősi agy kétrétegű agykérgével) rendkívüli intellektuális előnyt jelentett.

Mindaz, ami jellegzetesen emberi, a Homo sapiens neocortexének tulajdonítható, amely sokkal nagyobb, mint bármely más fajé. A neocortex a gondolkodás székhelye: itt találhatók a központok, amelyek egybegyűjtik és felfogják mindazt, amit érzékszerveink érzékelnek. A neocortex teszi hozzá az adott érzéshez azt, amit gondolunk róla. Neki köszönhetjük, hogy az eszmék, a művészetek, a jelképek és a képzelet érzéseket váltanak ki belőlünk.

Az evolúció során a neocortex tette lehetővé a megfontolt finomhangolást, ami kétségtelenül óriási előnyökkel járt a nehézségeket túlélni próbáló élőlények számára, és így megnövelte annak valószínűségét, hogy utódaik továbbadják majd a géneket, amelyek ezért az idegi hálózatért felelnek. Ez az előny abból adódott, hogy a neocortex kiválóan tud stratégiákat alkotni, hosszú távra tervezni, és egyéb fortélyokra is képes. A művészetek, a civilizáció és a kultúra diadalmas eredményei is mind a neocortexnek tulajdoníthatók.

Ez az új agyi rész az érzelmi élet finomodását, árnyalódását is lehetővé tette. Vegyük például a szerelmet vagy a szeretetet. A limbikus struktúrák generálják az örömöt és a szexuális vágyat, vagyis a szexuális szenvedélyt tápláló érzelmeket. De a neocortex megjelenése és a limbikus rendszerrel való kapcsolatai tették lehetővé az anya és a gyermek közötti kötődést is (ami a család mint egység alapja), valamint a gyerekek felnevelése melletti hosszú távú elköteleződést (ami az emberi fejlődés feltétele). (Azokban az állatfajokban, amelyek nem rendelkeznek neocortexszel – ilyenek például a hüllők –, nincs anyai kötődés; amikor kicsinyek kikelnek, el kell rejtőzniük, hogy a szülők ne falják fel őket.) Az emberben a szülő és a gyerek közötti védelmező kötelék teszi lehetővé, hogy a fejlődés nagy része a hosszú gyermekkor alatt menjen végbe, mely idő alatt az agy fejlődése folytatódik.

Ahogy haladunk felfelé a törzsfejlődésben a hüllőtől a rézuszmajmon át az emberig, azt látjuk, hogy a neocortex tömege növekszik, amivel az agyi hálózatok összeköttetéseinek száma is megnő. Márpedig minél nagyobb az ilyen kapcsolatok száma, annál nagyobb a lehetséges reakciók palettája. A neocortex teszi lehetővé a kifinomult, összetett érzelmi életet, például azt, hogy érzéseink legyenek az érzéseinkkel kapcsolatban. Az emlősöknél a neocortex és a limbikus rendszer közötti kapcsolat sokkal erőteljesebb, mint más fajoknál (az embernél pedig a többi emlőshöz képest is erősebb). Így már érthető, miért vagyunk képesek sokkal többféleképpen, sokkal változatosabb árnyalatokkal reagálni az érzelmeinkre. Egy nyúl vagy rézuszmajom korlátozott számú tipikus reakciót tud a félelemre adni, ezzel szemben az ember – nagyobb neocortexének köszönhetően – jóval gazdagabb repertoárból választhat (például segítséget kérhet telefonon). Minél összetettebb a társadalmi rendszer, annál fontosabb ez a rugalmasság, márpedig az emberénél komplexebb társadalom nem létezik.[16]

Csakhogy ezek a magasabb rendű központok nem tudják szabályozni az érzelmi élet egészét. Mondhatjuk úgy is, hogy a szív döntő fontosságú ügyeiben és mindenekelőtt az érzelmi vészhelyzetekben a limbikus rendszernek engedelmeskednek. Tekintettel arra, hogy az agy magasabb rendű központjai között sok olyan van, amely a limbikus területből fejlődött ki vagy annak hatókörét bővítette, az érzelmi agynak döntő szerepe van az idegrendszer működésében. Az érzelmi területek (amelyek tulajdonképpen az újabb agy gyökerei) számtalan hálózaton keresztül kapcsolódnak a neocortex valamennyi részéhez. Ez azzal jár, hogy az érzelmi központok hatalmas erővel bírnak: képesek befolyásolni az agy többi részének működését, beleértve a gondolkodásért felelős központokat is.

Jegyzetek

Bevezetés a 25. jubileumi kiadáshoz

[1] Harmony Books, New York, 2001.

[2] HarperOne, New York, 2013.

[3] A társas funkciókért felelős agyi hálózatokat részben itt ismertettem: Social Intelligence – The New Science of Human Relationships, Bantam Books, New York, 2006.

[4] További információk a tizenkét EI-kompetenciáról, melyeket az ESCI vizsgált: Building Blocks of Emotional Intelligence. Ez az anyag tizenkét alapelemet sorol fel; mindegyik egy-egy kompetencia köré épül. A lista elérhető a KeyStepMedia.com oldalon.

[5] Az ESCI a vizsgálati alany önértékelését veti össze olyan emberek anonim (tehát őszintébb) értékelésével, akiket az alany jól ismer, és akiknek a véleményére ad. Ez a magában alkalmazott önértékeléshez képest pontosabban mutatja az illető tényleges munkahelyi megítélését.

[6] Egyike annak a számos metaanalízisnek, mely szerint az általam preferált értékelési eszköz (az Emotional and Social Competence Inventory-360) pontosabban képes előre jelezni a munkahelyi teljesítményt és a munkával való elégedettséget: O’Boyle, Ernest H. Jr. et al.: The Relation Between Emotional Intelligence and Job Performance – A Meta-analysis, Journal of Organizational Behavior, első kiadás: 2011. június 13., https://doi.org/10.1002/job.714 (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.) Az emberek elégedettebbek, ha érzelmi intelligenciával rendelkező főnök irányítása alatt dolgoznak: Miao, C. et al.: Leader Emotional Intelligence and Subordinate Job Satisfaction – A Meta-analysis of Main, Mediator, and Moderator Effects, Personality and Individual Differences, 2016/102, 13–24., https://doi.org/10.1016/j.paid.2016.06.056 (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[7] Burns: Egy tetűhöz – Kálnoky László fordítása.

[8] Capgemini Institute: Emotional Intelligence – The Essential Skillset for the Age of AI, 2019, https://www.capgemini.com/us-en/news/emotional-intelligence-report/ (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[9] Az érzelmi intelligencia ezen előnyeit a Capgemini 2019-es éves jelentése ismerteti részletesen.

[10] Mivel az érzelmi intelligencia fejlesztése a jelek szerint egyre fontosabb, közreműködtem egy olyan coaching- és képzési szervezet létrehozásában, amely a munkáimat veszi alapul: https://golemanei.com/ (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[11] Durlak, Joseph A. et al.: The Impact of Enhancing Students’ Social and Emotional Learning – A Meta-analysis of School-Based Universal Interventions, Child Development, January/February 2011., 405–432.

[12] Nincs rá tökéletes pontos magyar kifejezés, de – gyakran iskolai – zaklatást, megfélemlítést, megalázást jelent. (A ford.)

[13] Ezeknek az eredményeknek az összefoglalását lásd: https://casel.org/research/ (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[14] Goleman, Daniel – Senge, Peter: The Triple Focus – A New Approach to Education, KeyStepMedia, Northampton, MA, 2014.

[15] Mofit, Terrie, et al.: A Gradient of Childhood Self-control Predicts Health, Wealth, and Public Safety, Proceedings of the National Academy of Sciences 2011/108(7), 2693–2698, https://www.pnas.org/doi/10.1073/pnas.1010076108 (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[16] Az empátia és az együttérzés erősítését vizsgáló kutatások áttekintését lásd: Goleman, Daniel – Davidson, Richard J.: Altered Traits – Science Reveals How Meditation Changes Your Mind, Brain, and Body, Penguin, New York, 2017.

[17] https://seelearning.emory.edu/ (Legutóbbi letöltés: 2023. 08. 18.)

[18] Goleman, Daniel – Senge, Peter: The Triple Focus – A New Approach to Education, KeyStepMedia, Northampton, MA, 2014.

I. AZ ÉRZELMI AGY

1. Mire jók az érzelmek?

[1] Rónay György fordítása.

[2] Gyermekkori vagy csecsemőkori, agyi eredetű bénulás. (A szerk.)

[3] Associated Press, 1993. szeptember 15.

[4] Az önzetlen szeretet témájának időtlenségét az is mutatja, hogy milyen kiemelt szerepet kap a különböző kultúrák mítoszaiban. A dzsátaka-mesék például, amelyek évezredek óta forognak közszájon Ázsiában, kivétel nélkül az önfeláldozás példázatai.

[5] Az önzetlen szeretet és az ember fennmaradása: Az önzetlenség adaptív előnyeit vélelmező evolúciós elméletekről kiváló összefoglaló olvasható itt: Slavin, Malcolm és Kriegman, Daniel: The Adaptive Design of the Human Psyche, Guilford Press, New York, 1992.

[6] Ez a rész nagyban támaszkodik Paul Ekman alapvető fontosságú tanulmányára: An Argument for Basic Emotions, Cognition and Emotion, 1992/6, 169–200. A gondolat forrása P. N. Johnson-Laird és K. Oatley tanulmánya, amely e szaklap ugyanezen számában jelent meg.

[7] The New York Times, 1994. november 11.

[8] Sigmund Freud: Rossz közérzet a kultúrában. Ford.: Linczényi Adorján, Kossuth, Budapest, 1992.

[9] Csak felnőttekben: Paul Ekman (Kaliforniai Egyetem, San Francisco) megfigyelése.

[10] A test változásai az érzelmek hatására és ezek evolúciós okai: A változások közül többet leír: Levenson, Robert W. – Ekman, Paul – Friesen, Wallace V.: „Voluntary Facial Action Generates Emotion-Specific Autonomous Nervous System Activity,” Psychophysiology, 27, 1990. A listát innen és egyéb forrásokból állítottam össze. A lista jelenleg bizonyos mértékig a spekulatív jellegű. Tudományos vita folyik az egyes érzelmekhez kapcsolódó pontos biológiai jellemzőkről. Vannak kutatók, akik úgy vélik, hogy a különböző érzelmek között sokkal több az átfedés, mint a különbség, illetve hogy az érzelmek biológiai összefüggéseinek mérésére való jelenlegi képességünk túlságosan korlátozott ahhoz, hogy az érzelmeket megbízhatóan meg tudjuk különböztetni. A vitát lásd: Ekman, Paul – Davidson, Richard (szerk.): Fundamental Questions About Emotions, Oxford University Press, New York, 1994.

[11] Ahogy Paul Ekman mondja: „A harag a legveszélyesebb érzelem. Manapság a társadalomra pusztító hatást gyakorló főbb tényezők között vannak olyanok, amelyek az ámokfutó haraghoz kapcsolódnak. A harag a legkevésbé adaptív érzelem, mivel a harcra készteti az embert. Érzelmeink abban az időszakban fejlődtek ki, amikor az emberiség nem rendelkezett olyan technológiával, amely lehetővé tette volna, hogy ennyire hatékonyan reagáljunk az érzelmeinkre. Ha az őskori embert elöntötte a düh, és egy pillanatig úgy érezte, meg akarja ölni a másikat, nem tudta könnyen megtenni. De most már megvannak hozzá az eszközeink.”

[12] Erasmus of Rotterdam, In Praise of Folly. Ford.: Radice, Eddie, Penguin, London, 1971.

[13] Rotterdami Erasmus: A balgaság dicsérete. Ford.: Kardos Tibor, Magyar Helikon, Budapest, 1958.

[14] Ezek az alapvető reakciók határozták meg azt, amit talán e fajok „érzelmi életének” (vagy pontosabban szólva „ösztönéletének”) nevezhetünk. Evolúciós szempontból fontosabb az, hogy ezek a döntések nélkülözhetetlenek a túléléshez: azok az egyedek maradtak életben és adták tovább génjeiket, amelyek e döntéseket jól vagy eléggé jól tudták végrehajtani. Ezekben a korai időkben a mentális élet rendkívül egyszerű volt: egy gyík, béka, madár vagy hal (és talán egy brontoszaurusz is) az érzékszervei segítségével és az ingerekre adott reakciók egyszerű repertoárjával átvészelte a napot. Ez a kezdetleges agy azonban még nem tudta produkálni azt a valamit, amit ma érzelemnek nevezünk.

[15] A limbikus rendszer és az érzelmek kapcsolatáról: Joseph, Rhawn: The Naked Neuron – Evolution and the Languages of the Brain and Body, Plenum Publishing, New York, 1993.; MacLean, Paul D.: The Triune Brain in Evolution, Plenum, New York, 1990.

[16] Rézuszkölykök és az alkalmazkodás: Ned Kalin, M.D. (Departments of Psychology and Psychiatry, University of Wisconsin): Aspects of emotion conserved across species – kiadatlan kézirat, összeállítva a MacArthur Affective Neuroscience Meeting című, 1992. novemberi rendezvényre.

{1} EQ: Emotional Quotient („érzelmi hányados”), EI: Emotional Intelligence („érzelmi intelligencia”). (A szerk.)

{2} A buddhizmus egyik alapvető gyakorlata; „éber figyelem”, „tudatos jelenlét”, amely egyre ismertebb a nyugati kultúrában is. (A szerk.)

{3} Az emlősök agyának az érzelmi működésért felelős része. (A szerk.)

{4} A könyv megjelenése óta több idegrendszeri reakciót leírtak a stresszre: https://tinyurl.hu/C9JA (A szerk.)

{5} Ősi, alapvető. (A szerk.)