Tisza Kata

Intimitás és hasadás

© Tisza Kata, 2025

© Scolar Kiadó, 2025

A borítón Szajkó István festményének részlete látható.

Borítókép © Szajkó István örököse, 2025

Táblaborító (tollmotívum) © AdobeStock

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem

használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható

a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2025

1026 Budapest, Gábor Áron u. 28.

+36 1 4667648

scolar@scolar.hu, www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Borítóterv: Kósa Csilla

Korrektor: Máté László

ISBN: 978-963-685-190-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.

Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon,

vagy keressen minket közösségimédia-csatornáinkon:

facebook.com/scolarklub

instagram.com/scolarkiado

tiktok.com/@scolarkiado

Élő nekrológ magamnak, amiért elhagytam magamat,

és mindazoknak, akik miatt végül visszaszereztem

„Semmit sem szennyezhetnék be,

ha lényem mélyéig meg lennék munkálva.”

„A fájdalom és a szenvedés olyan,

mint egyfajta valuta, amit kézről kézre

adnak tovább – egészen addig,

amíg valakihez nem ér,

aki már nem adja tovább.”

(SIMONE WEIL: Kegyelem és nehézkedés;

fordította: Pilinszky János, 1994)

Tartalom

1. fejezet – Bevezetés az intimitás fogalmába

2. fejezet – Intim viszony az álmainkkal

3. fejezet – Intim viszony az írott szóval

4. fejezet – A hasadt nő meséje

5. fejezet – Intim viszony a saját árnyékunkkal

6. fejezet – Apavágy, anyavágy, testvérvágy: űr és az álintimitás születése

7. fejezet – A hamis szelf mint az intimitás ellenfele

8. fejezet – Az intimitás rétegei és a szexuális intimitás

9. fejezet – A kötődés hasadása és az intimitás biztonsága

10. fejezet – A terápiás intimitás

11. fejezet – Identitás és intimitás

12. fejezet – Identitásvesztés és a gyógyító önintimitás dimenziói

Epilógus: Álom és valóság integrációja

A sötét munkahely

A férj

A hotel

Az új lakás

Janó

A szülőváros

A döntés

Két nő

Az újszülött

Köszönetnyilvánítás azoknak, akik e könyv létrejöttének hátterében álltak, emberileg és szakmailag

1. fejezet
Bevezetés az intimitás fogalmába

Csütörtök este hét és kilenc óra közt moziban voltam. Egy német ellenállókról szóló filmet néztem meg, ami olyan megközelítésből ábrázolta a negyvenes évek berlini eseményeit, ahogyan még sohasem láttam korábban. Fokozatosan építkezve mutatta be, mit jelentett egy német fiatalnak az ellenállás – a szabadságot, a szerelmet és a lelkesedést –, ugyanakkor milyen árat fizetett érte, egészen közel hozva a Gestapo női börtönét, ahol Hilde, a főszereplő, minden nehézség ellenére világra hozza gyermekét. Az emberi pszichével alig felfogható embertelenség kontextusában megjelenő mélységes intimitás, az anya küzdelme fia életéért s a végső kimenet olyan mértékben volt megrázó, olyan súlyú ellentéteket kellett befogadni, hogy a film utolsó félórájában olyan rendkívül erős fizikai tünetek kerítettek hatalmukba, mint a remegés, mellkasi szorítás, hányinger, gyomorgörcs, izzadás és hidegrázás. Se nyugton ülni, se felállni nem tudva, szinte megdermedtem a nézőszékben előrehajolva, lélegzet-visszafojtva.{1}

Amint véget ért a film, azt éreztem, ki kell rohannom azonnal az utcára, levegőért kapkodva, és hazáig futottam, miközben a könnyeim megállíthatatlanul folytak. Csütörtökön egész éjjel olyan leírhatatlan nyugtalanság lett úrrá rajtam, hogy szinte fulladtam, és alig értettem, mi történik. Tudatosítottam, hogy erőteljes filmet láttam, azonban azt is érzékeltem, hogy valami egészen más is zajlik bennem, sokkal mélyebben. Számos érzést hasított fel, köztük az anyaságom, a családunkon több generáción átívelő fájdalom, az emberi lét sebezhetősége, de közben a mindent átölelő, eltéphetetlen kapcsolódás is. Másnap, pénteken ért a hír, hogy előző este fél kilenc magasságában tragikus hirtelenséggel elment egy közeli barátom, valaki, aki végigkísérte teljes felnőtt életemet annak összes nehézségével, valaki, aki számomra kissé az apaszerepet is betöltötte. Tüdőembóliát kapott.

Valahonnan innen közelíteném a barátság intimitásfogalmát. Együtt lenni valakivel akkor is, amikor fizikailag nem. Érezni a másikat. Elbírni a másik fájdalmát. Jelen maradni. Tudni, hogy számíthatunk egymásra. A bizonyosság, hogy sosem ártana. A bizonyosság, hogy sosem ártanál. A legtöbb emberben megvan minden jónak és rossznak is a lehetősége. Ami nem mindegy: az arányok, a figyelem, a kölcsönösség, az empátia, az együttműködés, a határok tisztelete, hogy végül melyik lehetőség valósul meg. Azért lehet olykor más és más a benyomásunk ugyanarról az emberről, mert velünk is kölcsönhatásba kerül, és rajtunk is múlik, mennyire bomlik ki valós önmaga, vagy csak a felszínen hagyjuk botladozni. Ha meg akarjuk tudni a valóságot, még őszintébben kell élni. Közelebb menni és közelebb engedni. Ami hát persze kockázat és sebezhetőség, érzelmek feltárása, megosztása.

Péntektől vasárnapig aztán nem csináltam semmit. Egyik székről a másik székre átülve nem csináltam semmit. Részint nem voltam rá képes, részint meg nem is erőltettem. A testemen áthaladt a fájó fulladás érzete, mintha éppen az élet vagy a halál dőlne el bennem. Egyszerűen csak hagytam, mert hagynom kellett magamnak, hogy együtt legyek ezzel az érzéssel, és semmi mással. Mert ez az érzés oly hatalmasra nőtt bennem és felettem, hogy nem engedett teret annak, hogy kibújjak előle, és meg se próbáltam. Ez volt teljes felnőtt életem első olyan letaglózó gyászreakciója, amit egész lényemmel átéltem: a testem is velem maradt, nem mászkált el, az elmém is leült a székbe velem, nem terelte el a figyelmet, és az érzéseim is ezzel foglalatoskodtak, semmi mással. A fájdalom legmélye volt, és mégis, minden egyes részem együtt volt, mint egy hatalmas belső ölelésben összeforrva, a szobában. Nem volt velünk senki, csak mi, vagyis én, testben, szellemben, lélekben. Ki se mozdultam, átadtam magam, vigyen, amerre akar. Sőt abban a pillanatban semmi nem is esett volna jobban, mint együtt lenni a veszteséggel, annak mindenen elhatalmasodó érzetével, és ezen keresztül egy emberrel, akit szerettem. Apás hétvége lévén, megengedhettem magamnak három álló napon keresztül ezt a létet.

A gyász a mindenséggel való összekapaszkodás, téren és időn túlmutató, összes érzelmet tartalmazó önintimitás, ami együttlét önmagunk legbensőbb világával, emlékeivel, a másik emberrel, közös múltjával, összetört jelenével, és immár elképzelhetetlen földi jövőjével, ami a teljes azutáni életet meghatározza. Folyni fog tovább az élet, de beleköltözik a hiány, és együtt lélegzünk vele onnan, olykor nagyobb, máskor kisebb levegővételekkel. A hirtelen bekövetkező gyász másképp hasítja fel az addig hömpölygő életet, könyörtelenebb azonnalisággal, mint az anticipatorikus gyászreakció, amikor valamelyest fel tudunk készülni a veszteségre. Húsz év emléksora pörgött le előttem ezekben a napokban. A filmek, amiket együtt láttunk, nehéz filmek általában. A 4 hónap, 3 hét, 2 nap vagy A londoni férfi. Az időben, amikor még nem voltam férjnél, és nem voltak gyerekeim, sokat jártunk együtt moziba, színházba. Eszembe ötlött az állampolgárrá avatásom ceremóniája, ahol szintén ott volt, vagy a lakásavatóm. Megannyi részlet, de végül nem is ezek fontosak. Összességében az érzés, hogy valaki végigkísérte a felnőtt éveimet, viszontagságaimat, szeretett, és sosem élt vissza vele. Ez az érzés olyan biztonságot adott a világban, mintha most elveszítettem volna magát a világot is általa.

Az biztos, hogy egyetlen férfit se sirattam így meg, és ebből rájöttem, hogy valószínűleg egyik sem szeretett. Ezt valahol érezzük mindvégig, csak nem akarjuk tudomásul venni, de a halál könyörtelen lámpával világít rá a valóságra. Akkora erővel lepett el ez az érzés, hogy nem volt más választásom, mint tudomásul venni, és a kínkeservével együtt is nagyon kitöltött együtt lennem ezzel az érzéssel. Ő azon kevesek egyike volt, aki nemhogy nem használt ki, hanem szeretett, nagyra értékelt, tisztelt, és a legkiszolgáltatottabb és legsebezhetőbb pillanatomban se lépte át a barátság határait, egyetlen szóval, gesztussal, mozdulattal sem. S mindez valahogy az elvesztése utáni napokban jelent meg ily kristálytisztán előttem, azzal a szinte lehetetlennek vélt mélységből feltörő gyásszal, ami három napon át úgy mosott át, hogy szinte új létet kaptam általa. Azzal együtt, hogy a halál misztifikálja a holtat, mert kiemeli a hibázás és jóvátétel lehetőségeiből is, természetesen láttam az emberi oldalát, küzdelmét is, de a barátja voltam, elfogadtam, kölcsönösen elfogadtuk egymást mindvégig.

Húsz évvel azelőtt ismertem meg. Fiatal lány voltam, a pályám kezdetén, tele egyoldalú és előnytelen médiaszerződésekkel, melyekből nem lehetett, nem tudtam kiszállni, miközben rájöttem, hogy ha folytatom azt az életet, teljesen el fogok idegenedni attól, aki vagyok és lehetnék. Kétségbeestem, mert kötbérekkel fenyegettek a kiszállásért, és az egészet csapdának, börtönnek, kényszernek éltem meg. Egyedül voltam, senkim sem volt, és valaki azt mondta, keressem meg Strasser Tibort, mert ha valaki tud segíteni, akkor az ő. Médiaperekben legyőzhetetlen.

Fogadott az irodájában, ahol másodpercenként csörgött egy fekete, hagyományos, tárcsás telefon. Bár most visszagondolva, lehet, hogy fehér volt? Próbáltam elmagyarázni a helyzetem, hogy olyasmikre akarnak rávenni, amit nem akarok, de fenyegetnek, ha kiszállok, pedig én ezt az egészet nem akarom. Ő volt az első és egyetlen ember akkor, aki meghallgatott, és azt mondta, jaj, ne sírjon, kislány, mert akkor én is sírni fogok. Ezen aztán mindketten nevettünk. Ezt követően mindenhova velem jött. Felkelt hajnali négykor, kísért a munkahelyeimre, kreatív, frappáns, humánus és meghökkentő megoldásokkal elérte, hogy visszanyerjem a szabadságomat. Hogy mindenhonnan végül elengedjenek. A bíróságot is megjártuk, természetesen nyertünk. Nem agresszióval sosem, hanem valami olyan lenyűgöző könnyedséggel és utolérhetetlen észjárással, mintha az egész csupán játék lett volna. Kiszabadultam egy világból, ahova oly sokan tartozni akartak, de az nem az én világom volt, és tudtam, éreztem, hogy ha nem fog sikerülni a szabadulásom, akkor én abba belehalok. Nem hagyta, az egész város a fejében volt, mindent elintézett, és közben végig szívszorítóan emberi és kedélyes maradt. Megfogadtam, hogy ha egyszer a médiából kiszabadulok, soha többé nem térek oda vissza. Ez így is történt, de a barátságunk örökre megmaradt. Rendszeres kapcsolatban maradtunk, minden évben kétszer együtt ebédeltünk. Egyszer télen, egyszer tavasszal. Egyszer beültünk, egyszer kiültünk, szerette a rendszert, a szokáshoz ragaszkodott. Mindig megbeszéltük az aktualitásokat, és felemlegettük a múltbeli történeteinket, a közös szabadulást. Évente megjegyezte, hogy most már aztán írhatnék valami szórakoztatóbbat, mert ő ezt a sok pszichológiát őszintén nagyon unja. (Be is fogom tartani, amint ennek a végére érek.) Legutoljára tavaly decemberben ebédeltünk együtt, akkor rengeteg régi fényképet mutatott. Nagy utazó volt, a világot is a fejében őrizte, nemcsak a várost. Vidám volt, szellemes, vibráló. Azt az érzetet nyújtotta, hogy ő örök érvényű. Úgy váltunk el, ahogyan télen mindig is szoktunk, hogy na majd ha jön a jó idő, akkor újra kiülünk… Tiborkám, köszönöm, hogy itt voltál. És ahol megbeszéltük, én mindenkor várni foglak.

Néha nagyon erősen tudom a testemben érezni mások érzéseit, ami megnehezíti a mindennapjaimat, mert igen megterhelő minden érzést magam körül felszívni és sajátként cipelni, ezért nagy erőfeszítés és önfejlesztés árán levedlettem ezt mára magamról, a kényszerét a mások érzéseiért való felelősségvállalásnak, hiszen ez nyilvánvalóan egy egykori sérülésből táplálkozik, hogy eljuthassak tisztán csak a saját érzéseimig. De ez a képesség ugyanakkor könnyűvé is teszi a munkát, amit végzek, mert nagyon hamar megérzem a hozzám segítségért forduló embert, rá tudok csatlakozni. Egyik pszichológus barátom úgy fogalmazta meg, hogy ez a képesség túl van a normán, de nem jelent őrületet, mindössze egy túlfejlett kondíciót jelent, a maga előnyeivel és hátrányaival is, az én életfeladatom tehát egyensúlyozni vele. Ez sokszor sikerül is, a moziban épp nem tudtam egyensúlyban tartani, s az azt követő napokban sem, de addigra már tudtam, hogy ezt most meg kell élnem, mert ez az érzés most a valóságos élet, ezen keresztül kapcsolódom éppen magamhoz, az érzéseimhez, a veszteséghez, Tiborhoz, a kettőnk intim kötelékéhez.

Azokban a napokban egyszerre tolongott bennem a veszteség kínja, a fájdalom teljes kiszabadításának katarzisa, a mély, bensőséges és valós együttlét önmagammal, mindenfajta menekülés, pótcselekvés vagy eszköz nélkül csupaszon, az emlékek gazdagsága és egy végleg jelen maradó örökség érzete. Ebben a felfokozott érzelmi állapotban tudatosodott az is, hogy Tibor mit hagyott itt: az önzetlen, valós szeretet és törődés lenyomatát, és ez a bizonyosság valami brutális erővel képzett hirtelen kontrasztot minden mással, ami nem ez. Hogy milyen, amikor valaki úgy szeret, hogy nem akar tőled semmit elvenni cserébe: a biztonság érzete, a szelíd tudat, nem kényszerítő jelenlét, a választás szabadsága, sértetlenség. Ezekben a gyásszal telített napokban jelent meg előttem, hogy mindenki más akart tőlem valamit eddig, elvenni valamit, megszerezni, birtokolni, felmutatni, megkapni vagy elérni rajtam keresztül, s azt sürgetve-követelve kapcsolatnak beállítani. Ott, akkor, a gyász legmélyén, testi, szellemi és fizikai síkon is tudatosodott bennem, hogy mit jelent a különbség a valóság és a látszat közt. Amikor nem kifelé mutogatnak, mint egy díszítőelemet, hanem befele vannak jelen, s a kettő közt konzisztencia áll fenn. Sok mindent végiggondoltam abban a három napban, sok mindent megértettem és megfogalmaztam, miközben most először tettem fel magamnak a kérdést, hogy vajon ő miért töltött időt velem, ha egyszer nem származott belőlem semmilyen különösebb „haszna”? Mert ez mindeddig olyan magától értetődően természetes volt, hogy ragaszkodunk egymáshoz, és eljutni oda, hogy egészen egyszerűen valószínűleg szeretett velem lenni, pusztán önmagamért, mindenfajta elvárás, érdek, cél nélkül, már önmagában is mélységesen megrázott. Csak lenni, együtt, egymás csöndjével és örömével és kudarcával és dilemmáival és vergődésével és veszteségével, az élet végéig.

Amire a gyermekeim hazatértek, hétfő lett, és én újra dolgozni kezdtem, úgy éreztem, valami lecsapódott bennem, a lehető legmélyebben, aminek erejével most nekilendülök ennek a kötetnek. Érezni kezdtem a jelenlétét az életen túlmenően. A bizonyosságot, hogy itt maradt velem. A fájdalmon keresztül is éreztem a kapcsolódást. Valami olyan erőtér nyílt meg, ami velem maradt.

Egyszer járt nálam egy nő, aki a párkapcsolatáról mesélt, elhangzott a szó, hogy „intimitás”, majd hirtelen felkapta rá a fejét, elismételte, és azt mondta: „Tulajdonképpen nem is tudom, mi az, nem tudom, mi az intimitás, és azt sem tudom, hogy megélem-e a kapcsolatomban.” Erre én is felkaptam a fejemet, és hirtelen csak azt tudtam, hogy mi nem az, de éreztem, hogy közel menni a kérdéshez, annak összes rétegéhez és vetületéhez hatalmas nagy munkát igényel, olyat, ami feltételezi, hogy magamhoz is eggyel még közelebb lépjek. Mivel az intimitás magaddal kezdődik, azzal, ahogyan bánsz magaddal, különösen akkor, amikor fáj. Mit csinálsz, amikor megérzed önmagad legmélyét, akkor el akarsz-e bujdokolni önmagad elől, le akarod-e tagadni, el akarod-e hallgattatni, le akarod-e fedni, mert ha igen, akkor ezt fogod tenni a más gyászával is, és ugyanezt fogod hagyni, hogy mások tegyék veled is, ami azt fogja eredményezni, hogy örömpillanatokban meglehet, hogy lesznek osztozásaid, bár azoknak is magasan kétséges így az őszintesége, de az élet teljességében, amibe beletartozik a gyász is, magadra maradsz. És az is meglehet, hogy egyszer végletesen magadra kell maradnod, hogy megérezd, mennyire egyedül vagy, és hogy az egyetlen esélyed a saját valóságod megtartása. Mert az intimitás ez lesz: a saját szabad léted és valód, annak valamiféle megszeretése, ezáltal a képesség a másik valóságának elfogadása és szeretése felé, és ennek visszaáramlásaként a képesség, hogy befogadd, igényeld és felismerd a másik valós jelenlétét és törődését. Valami egyértelmű különbség és bizonyosság fog ott megszületni. A ma már klasszikusként kezelt, vélhetően Poppertől származó alaptézis, miszerint kapcsolatokban sérülünk és kapcsolatokban gyógyulunk, s ez az önmagunkkal való kapcsolatot is magában foglalja, nem csupán a másokkal valót – ily módon nem lehetséges pusztán egyik pólusára figyelnünk a teljes képhez.

Az intimitás tehát ott kezdődik, ahogyan bánsz magaddal a saját gyászodban. Ottmaradsz-e magaddal, amikor fáj, elfogadod-e ezt, vagy mindenáron el akarod terelni a figyelmedet, ki akarsz menekülni belőle, mert idegesít és türelmetlenné tesz, ezért nem fogsz rá teret engedélyezni? Ha ez a viszonyulásod magadhoz, akkor mással is csak ez a szint elérhető: nehezen tudod befogadni az ő igaz jelenlétét, és aligha tudsz érzelmileg jelen lenni számára. Ha mindig harcban állsz magaddal, hogy érezheted-e, amit érzel, szabad-e, helyes-e, mit szólnak hozzá mások, akkor olyan lesz az intim kapcsolatod is, amelyben ezt folyton megkérdőjelezik, és mivel te is megkérdőjelezed, hát hagyni fogod. Ha azt szeretnéd, hogy teljes érzelmi világoddal fogadjanak, első lépésben magad megismerésével és elfogadásával szükséges kezdened. Kihagyható a lépés, természetesen, de akkor csak rész fog tudni kapcsolódni részhez.

Egyenrangú intim viszonyban két felnőtt ember találkozik, akik nincsen rászorulva a másikra, mert önmagukat már képesek megtartani egyensúlyban, úgy érzelmileg, mint fizikailag, mentálisan és egzisztenciálisan. Tehát tiszta érzések találkozhatnak. Nem nevelhetjük egymást intim társkapcsolatban, nem utasíthatjuk s nem is kérdőjelezhetjük meg folyton a másikat vagy magunkat, mert az máris nem intimitás, csak erősíthetjük, ami már megvan a másikban és magunkban, és teret nyújthatunk egymás kiteljesedése számára – ezt jelenti a gyógyító kapcsolat. Ha egy kapcsolatnak az a célja, hogy kizárólag az egyik vagy a másik fejlődjön, akkor az egyenlőtlen kapcsolat, ott kihasználásról beszélünk, valamiféle hierarchikus rendszerről, melyben egyik fél szükségletei elnyomás alá kerülnek a másik szükségletei érdekében. Ez függőség, s ily módon rombolóvá válik. Ha az intimitást nem tudod valaki mással megélni, elfogy körülötted mindenki, mert olyan érzelmi mélységbe kerültél, ami sokak számára ijesztő, megterhelő vagy ismeretlen, mert ők maguk nem nyíltak meg még arra, hogy szembesüljenek saját, hasonló érzéseikkel. Ilyenkor legfőbb ideje lesz, hogy önmagad fele fordulj. Ebben a meztelen közelségben önmagaddal és az érzéseiddel meg fog születni az intimitás valósága és definíciója benned, a saját magad számára érvényes definíció, ami aztán számos élethelyzetben és emberi kapcsolatban értelmezhetővé válik, és bizonyosságot nyújtó iránytűvé lesz számodra, külső körülményektől függetlenül.

2. fejezet
Intim viszony az álmainkkal

Az egyedüllétnek van egy igen termékeny aspektusa, amikor a valóság addig ismeretlen zugait tárja fel számunkra, és van persze pontja, ahol destruktívvá, a létezéstől elszigetelővé válik, ezért könnyű félelmetesnek látni és elutasítani az egészet. Azonban minden a differenciáláson múlik, és ahhoz, hogy differenciálhassunk, közel kell mennünk hozzá, és meg kell éreznünk a saját bőrünkön, meddig tápláló nekünk, és honnan hasítja fel a bőrünket, hol van tehát számunkra az egyedüllét jótékony és káros valósága közti határvonal. Közel kell menni tehát az egyedülléthez is, hogy megérezzük, meddig simogató és honnan fojtogató magányosság, és közel kell menni a kapcsolódáshoz is, hogy megérezzük, honnan simogató, meddig ölelő, és mikor fordul át magányossággá vagy fojtogatássá. Ezek megtapasztalása csakis önismereten, bátorságon és nyitottságon át vezethet, nem modellezhető fejből, tanulmányokból, olvasmányokból, feltételezésekből, podcastekből és videókból sem. Oda kell menni, jelen kell lenni, meg kell élni.

Persze a kliséken túli, őszinte, mély, valóságos és egyenrangú beszélgetések valóban sebezhetővé tesznek, mert feltárulnak az érzések. Ezért az a helyzet, hogy elég sok ember óvakodik ettől, és ha kapcsolódásról van szó, biztonságosabbnak érzi a felszínes vagy erősen kontrollált beszélgetéseket, a közhelyek vagy ócska viccek mögé rejtőzést, a mások kibeszélését vagy akár a nagy ívű elméletek, magasztos ideológiák, politikai kritikák hangoztatását. Ezeknek önmagukban meglehet a helyük és szerepük, de ha kizárólagossá válnak kommunikációs platformként, akkor végső soron semmit nem tudunk meg egymásról, csupán az indulatainkról. Ugyanez történik, amikor két ember megismerkedik, és még mielőtt bármit is feltárnának önmagukból, már szinte mindent tudnak egymás exeinek viselt dolgairól, ami azt eredményezheti, hogy a felszínen egész jól egyetérthetnek, de valós találkozás nem jön köztük létre a mélyben. Ez a valóságos megnyílás elfedésének viszonylag gyakori stratégiája, ami azt sugallja, mintha intimitás épülne, ám valójában távolítás történik, mások kibeszélésén keresztül. Van a múlt feltárásának helye egy kapcsolatban, amikor az a kapcsolat már megalapozott a két jelen lévő fél által, és nem a jelen nem lévő másokon keresztül. Ez a stratégia nem ritkán elvárásokat támaszt már az elején, direkt konfrontáció nélkül, tehát nem megmondja nyíltan, mit szeretne a kapcsolattól, hanem elpanaszolja, mit tett vele az előző partnere, ami egyfajta versenyhelyzetet teremt egy jelen lévő és egy múltbeli partner között, ami felébreszti a megfelelési vágyat. E tudatos vagy kevésbé tudatos manipuláció mögött nincs valós jelen idejű jelenlét, önreflexió, sem igazi kíváncsiság a szemben lévő partner irányába. Számos módon el lehet tehát játszani az intimitást, beleértve a barátságot, a szerelmet, a családi viszonyokat és sokféle viszonyrendszert közös programokkal, közös szidalmazásokkal vagy felszínen zajló csevegésekkel, sőt még akár az egészen komoly témákat érintő intellektuális kapcsolódással is, azonban a meghittséghez hosszú távon mindenképpen érzelmek kellenek, ezek nem kihagyhatóak. Ha valaki minden helyzetben, ahol érzelmet kellene kifejeznie, egy odavágó elméletet hoz be, legyen az a legmélyebb filozófiai vagy pszichológiai eszmecsere, mégiscsak az elméleti tudás fog kerülni az érzéskifejezés vagy az empátiagyakorlás helyére. Ez nem épít valós érzelmi köteléket, csak annak félrevezető, sokat ígérő és végső soron kínzó látszatát. Ideig-óráig elfedi ugyan az érzelmi hiányt, de amikor te éppen átélsz egy veszteséget, és a másik képtelen lesz átölelni, ám helyette tart neked egy hidegfejű kiselőadást a veszteség elméletéről, akkor hirtelen megérzed, hogy a teljes lényével vagy csupán a tudásával van-e melletted. S a tudás mögött, empátia hiányában, ott lesz annak a türelmetlensége, hogy legyen már ennek a nehéz érzésnek vége. Sajnos ez nem valódi beszélgetés, hanem egy hierarchikus okítás, és a résztvevő egyszer csak meg fogja érezni önnön gyötrő magányosságát, azt, hogy ez nem egy intim kapcsolat, nem szerelem és nem is barátság, mert itt csupán rész kapcsolódik részhez, és nem egész az egészhez. A pszichológia nyelve manapság annyira kikerült a saját professzionális helyéről, teret nyerve a teljes közbeszédben, hogy sok esetben akkor is ott áll egy-egy minősítés formájában, amikor valami emberinek és igaznak kellene elhangoznia, ilyen értelemben a pszichológia nyelve lett mára az egyik legfőbb forrása a verbális abúzusnak és érzelmi távolságtartásnak, egyfajta morális és intellektuális fölényt is hordozva.

Számos módon tud az ember szerepet játszani, és akár abban hinni is, ez általában az első mélyebb együttérzést igénylő helyzetig tart, utána már meglibben a fátyol, felkínálja magát a valóság, de egyáltalán nem biztos, hogy fogékonyak leszünk rá, hiszen ez esetben a valóság fájdalmas, és az idealizált szerep, amiben hinni szeretnénk, sokkal megnyugtatóbb. Ezért is veszélyes valós találkozás előtt például a ma oly nagy teret hódító virtualitásban hosszasan elidőzni, és illúziót építeni még a realitás előtt, mert az bizony erős kötőerőt képes a semmiből teremteni, amit később jóval nehezebb visszabontani is. Ugyanígy képes a túl gyors és minden érzelmi alapot nélkülöző szexualitás is az intimitás látszatát felhúzni, ami mögött kérdéses, hogy épül-e érzelmi jelenlét is. Hosszú út vezet tehát ahhoz, hogy felismerjük és befogadjuk annak tényét, hogy intim viszonyban állunk-e valakivel, vagy sem, csupán annak látszatával, sőt oda is, hogy önmagunkkal létesítsünk valódi intim viszonyt, ami azt jelenti, hogy pőrére merünk vetkőzni saját magunk előtt, felismerjük és belátjuk az érzéseinket, és azokért felelősséget vállalva döntéseket hozunk, amiket aztán cselekvésre váltunk. Ez egyáltalán nem olyan egyszerű és egyértelmű, hiszen ha erre nem tanított senki és nem is mutatta meg senki, akkor nekünk azt mégis honnan kellene tudni, főleg, hogy oly sokan játszanak szerepeket a felszínen, hogy igazán fel se tűnik, sokáig magunknak sem, ha mi is ezt tesszük. Ezen tudatosítások nagy fájdalmak árán születnek általában, és nem feltétlen automatikusak. Amennyire át tudjuk verni egymást intimnek tűnő helyzetekben, ugyanannyira tudjuk átverni magunkat is a saját egyedüllétünkben, mert ha az az együttlét vagy egyedüllét kispórolja az érzelmi jelenlétet akár a másik felé, akár önmagunk irányába, akkor az együttlét és az egyedüllét is forma lesz csupán, de nem valós együttlét, se a másikkal, se magunkkal. Így egy idő után mindkettő üressé, unalmassá, magányossá és fojtogatóvá fog válni, hiszen hiányzik belőle a lélek, bármilyen érdekes programmal üssük is el az időt. Az ember ugyanis olyan lény, hogy szellemmel, testtel és lélekkel is rendelkezik, és ha bármelyiket elhanyagolja, az tünetet fog képezni, és előbb-utóbb be fog csöngetni a hiány.

Viszont van egy igazán jó hírem. Az ember számára adatott egy olyan lehetőség, amikor elemlámpával bevilágíthat önmaga rejtett részeibe, és megtudhat magáról sok mindent könnyedén és természetesen, például az álmain keresztül. Az álom olyan legbensőbb intimitást tár fel félelmek, vágyak, elfojtások felszínre hozásával, ami az önmagunkkal való legmélyebb őszinteség lehetősége. Mégis van, aki nem szeret aludni, fél az egyedül, önmagával, sötétben töltött időtől, és retteg az álmaitól, vagy sohasem emlékszik rájuk. Az a tapasztalatom, hogy ahogy elkezd valaki az érzéseivel foglalkozni tudatosabban, úgy nyílik ki szép lassan az álomtere és viszonya önnön álmaival, ami azt jelenti, hogy tulajdonképpen elkezd közeledni magához a szerepein és korlátain túlmenően, engedélyt ad egy belső valóság elfogadására magának. Amire elkezdi a figyelmét irányítani, az egyre inkább testet ölt. Nyitott lesz a saját érzéseire, teret ad nekik, ami azt jelenti, hogy intimitásba kerül saját magával, és így egyszer csak elkezd majd emlékezni az álmaira is jobban. Meglehet, hogy ez terápiás úton történik majd meg, egy folyamat kísérőelemeként, meglehet, egészen spontánul jutunk el oda, vagy egyszerűen olyan hatások érnek, amelyek megnyitnak ebbe az irányba. Lehet, hogy korábban megannyi dologra nem tekintettünk úgy, mint egy bensőségesen intim aktusra, most azonban meglátjuk, hogy mennyi minden kínál erre lehetőséget.

Az álmodás számomra az egyik legizgalmasabb találkozás önmagammal, olyan, mintha minden este megnézhetnék egy filmet arról, ahogyan éppen vagyok, vagy érzek a történéseimmel összefüggésben, megtudhatok saját magamról olyasmit, ami még nem tudatosodott, de hordozom a mélyben. Ilyen értelemben valójában nem létezik sikertelen álom, mert a legszörnyűbb rémálom is partot érő, palackba zárt üzenet. Mindaz, ami fájdalmas, elbírhatatlan, kimondhatatlan, szégyent és bűntudatot keltő, félelmetes, a tudattalanban tárolódik, és olykor az álom megajándékoz vele azáltal, hogy felszínre hozza. Megmutatja a valós érzést, ami mindig esélyt ad a valós kapcsolatra saját magunkkal. Aligha van ennél mélyebb őszinteség, mert álmunkban kikapcsolnak mindazok a szerepek, amelyek lefedik és eltérítik az érzéseket, és feltárul rejtett valóságunk, amihez ha empátiával viszonyulunk, tehát értő figyelemmel és szabadon áramló érzelmekkel, akkor nagy támogatóinkká válhatnak. Az álom tehát felkínálja a találkozót lényünk legmélyével, mindenfajta tudatos szerepjátszma nélkül, csupaszon. Ezért persze lehet traumatikus is, de az is a felkínálkozó valóságunk. Nem az a lényeg, hogy mindig jót álmodjunk, mert az nem a teljes valóságunk, hanem hogy ahhoz tudjunk kapcsolódni, ami önnön valóságunk. Ehhez persze szükségessé válhat az álom nyelvének megismerése, meghallása, erről sokat fogok még mesélni ebben a kötetben, a maga természetes felkínálkozásával párhuzamosan.

Egy szakítást követően például különös intenzitással és szimbolikával álmodtam, minden este megpillantottam egy új vetületét a kapcsolatnak, amelyiknek sűrű gyászfolyamatában voltam éppen. Az egyik álomban nyaralni mentem a férfival, akit szerettem. A férfit azonban elkísérte a saját árnyéka is az álomban, és az utazás alatt végig elöl ment a férfi, az árnyékával szorosan maga mellett, engem azonban nem engedtek odaférni, ezért én mögöttük, magányosan kullogtam. Egész úton a férfi a tulajdon árnyékával veszekedett, rám se nézett, hozzám se szólt, egyik cigit szívták a másik után, egymásnak adtak tüzet, majd egymást okolták, amiért túl sokat dohányoznak. Mire a szálláshelyre értünk, már mindenütt szétdobált csikkek voltak, hatalmas kupac csikk állt köztünk, rám csak a füst szállt, nem vettek rólam tudomást, nem hallottak meg és nem is reagáltak, én pedig rendkívül szorongtam, egyedül éreztem magam, és végig azon gondolkodtam, mit keresek ott.

Ez egy kifejezetten megterhelő álom volt, azonban amikor felébredtem, megkönnyebbültem, mert úgy éreztem, egyértelművé vált, hogy a férfi a saját belső ellentmondásaival volt elfoglalva végig a kapcsolatban, tehát nem volt felém valós érzelmi nyitottsága, nem tekintett partnernek, és így nem is jöhetett létre köztünk intimitás. A saját árnyéka lebonthatatlan falként köztünk állt. Az álom validálta az érzésemet, miszerint szorongató magányosságot éltem meg mellette, és azt, hogy az állandó konfliktusokhoz semmi közöm nem volt, mert a férfi önmagával vitatkozott, csak mivel én voltam ott, rám vetültek az indulatai. Ezt megélni rendkívül fájdalmas volt a kapcsolatban, az álom azonban azt az érzetet nyújtotta, mintha belülről átöleltem volna saját magam, és megértettem volna, mi is történt valójában, és levette rólam annak küzdelemkésztetését, hogy érzelmileg is elérjek hozzá.

Egy másik álomban teherbe estem az említett férfitól a szakítást követően, azonban ez nagyon megijesztett, és próbáltam beszélni vele arról, hogy esetleg megszakítanám a terhességet, mivel nincs köztünk már kapcsolat valójában. A férfi azonban kinevetett, és egyértelművé tette, hogy a gyereket így is meg kell szülnöm mindenképpen. Azonban nem azért szerette volna ezt, hogy együtt maradva közösen felneveljük, a gyermek teljesen az én felelősségemként jelenítődött meg, hanem mindössze az volt a célja, hogy a világ szemében elmondhassa, apává vált, s ez mekkora dicsőség számára, azonban se a félelmemmel, se a fájdalmammal nem törődött. Posztolni szeretett volna róla, de valóban nem kívánt részt venni a kihordás folyamatában, sőt mindennel, ami a gyermekkel kapcsolatos, szemmel látható, leplezetlen, rideg közönyt tanúsított. Tehát az álom arra világított rá, hogy számára a szerep, a pozíció, amit betöltött mellettem, és az abból származó imázs fontosabb volt, mint tulajdon gyermekünk és kapcsolatunk, és ez volt az oka annak, amiért tartottam attól, hogy életet adjak a gyermeknek. A gyermek itt szimbolizálhat valamiféle közös örökséget, ami megfogant a kapcsolatban, ám ez számomra kényszerítő és félelmetes, mintha nem tudnám magamévá tenni. Ez valami olyasmi, ami nem azonos velem, az a fajta gondolkodás, mi a látszatot előtérbe helyezi az érzelmi valósággal szemben, a kifele mutatott kép ellentétessé válik a belső valósággal, én pedig sokkal inkább magamhoz szerettem volna visszatalálni. Ez szintén nagyon fájó, ám igen tiszta álomüzenet volt, ami segített abban, hogy feldolgozhassam a kapcsolat elvesztését, vagy legalábbis elkezdjek egy hosszas gyászfolyamatot, és már ne várakozzak vagy reménykedjek abban, hogy bármi változhat.

Végül egy harmadik álomban a férfi hatalmas elefánttá változott, önmaga háziállatává vált, és mivel elutazott otthonról, magára hagyta az elefántját. Mintha kettészakadt volna az identitása, és nekem telefonált, hogy menjek át hozzá, és vigyázzak az elefántjára, amíg ő utazik. Én gondolkodás nélkül átmentem, de nagyon messze lakott, és mire odaértem, az elefánt már haldoklott, mert nem gondoskodtak róla, és bármit tettem, sajnos nem tudtam meggyógyítani. Az elefánt egyenesen megvadult, tört-zúzott, én kétségbeestem, nem bírtam a testi fölényével, próbáltam segítséget keríteni, azonban mire a szomszédok átértek, az elefánt rettenetes üvöltéssel holtan terült el. Ez is egy igen súlyos gyászfeldolgozó álom, ami segített megérteni, hogy túlságosan nagy terhet és érzelmi felelősséget hárított rám a kapcsolatban, miközben ő maga nem is volt jelen, és hogy bár erőmön felül küzdöttem, hogy életben tartsam, minden küzdelmem hiábavalónak bizonyult, mert a rám bízott feladat túlnőtt rajtam, és végül szörnyű kínhalállal kimúlt. Olyan érzés volt, mintha kiszakadt volna belőlem, ám ezt követően hozott egy megkönnyebbülésérzetet is, és megértettem, hogy el kell engednem, és hogy többé nem küzdhetek senkiért és senkivel úgy, hogy a másik nincs jelen érzelmileg, és saját részét nem vállalja fel. Ezek az álmok rendkívül közel hozták hozzám a saját érzéseimet és szenvedéseimet a kapcsolaton belül, megértést adtak, és nagy, belső együttérzést is önmagammal, olyan mély támogatást, melynek segítségével teljesen egyedül meg tudtam magamat tartani a szakítás legkínkeservesebb heteiben és hónapjaiban. Mintha kétszer halt volna meg a férfi számomra: egyszer fizikai, egyszer érzelmi értelemben. Én pedig ott maradtam egyedül, végkimerülten, azonban a legjózanabb tisztánlátással.

Ezek az álmok abban is segítettek, hogy ne bántsam többé magam bűntudattal, önváddal és a „mi lett volna, ha” kényszergondolatok véget nem érő sorával. Hogy meglássam tisztán, tulajdonképpen mihez asszisztáltam, egy árnyékhoz, és nem volt sok esélyem. Annak felismerésében is segítettek, hogy valamiképp integráljam, hogy ha már a csikkekkel teleszemetelt magányos nyaralásnál engedélyt adok az érzéseimnek, akkor nem jutok el a nem kívánt terhességig és az elefánt kínhaláláig, de ezzel sem korholtam magam, hanem inkább megszültem a tiszta megértését annak, hogy igazolnom kell a saját érzéseimet, és akkor elébe mehetek számos nehézségnek. Ilyen értelemben ezek gyógyító álmok voltak, és megerősítettek a magammal való szeretetteli viszonyban, amit sosem éreztem ennyire tisztán, mint e rendkívül nehéz szakítást követően, ami éppen az ellentmondásosságai miatt bizonyult annyira nehéznek. Az ellentmondás leginkább a kommunikált látszat és a megélt valóság között húzódott. Ezek között olyan hatalmas távolság állt, hogy rendkívül nehéznek bizonyult összehangolni a kettőt, és eljutni oda, hogy azt vegyem alapul, amit megélek, szemben azzal, amit elhitetni próbálnak velem, s mindez rengeteg időt igényelt, és sok szenvedéssel járt. Vagyis az az igazság, hogy valószínűleg nem hittem magamnak eléggé ahhoz, hogy megvédjem magam. Ezt a hitet kellett sokkal mélyebben integrálnom magamban, mint ahol a kapcsolatot megelőzően volt. Elképzelhető, hogy a magamban való hitet csupán intellektuálisan sajátítottam el, azonban érzelmileg ez még hiányozhatott belőlem – erre kellett rájönnöm menet közben, és ezt megerősítenem. Ha nem álltam magam mellett érzelmileg, sőt az álom fényében fizikailag sem, mert azonnal ugrottam, akkor nem voltam önmagammal kellő intimitásban, s így azt sem ismertem fel azonnal, hogy a másik sem áll velem. Erre a tényre, tehát a saját felelősségemre és a fizikai sík jelentőségére egy későbbi belső munkafolyamatban még világosabban rájöttem. Ugyanakkor ez volt az utolsó „elefánt”, amit önmagam helyett cipeltem a saját hátamon, és elkezdtem helyette saját magamat átcipelni ezen a fájdalmas felismerésen: hogy zsigerszinten küzdeni akartam valamiért, amiért sajnos nem volt érdemes, mert elérhetetlennek bizonyult a kezdettől a legvégéig.

Hogy mi is az intimitás, ebben az időszakban hasított belém kitörölhetetlen mélységben, a gyász felismeréseivel és a szakítás hozta álmok segítségével: az, hogy megélhetem és kifejezhetem az érzéseim, amelyekre elfogadást és támogató jelenlétet kapok – saját magamtól. Talán most először éreztem meg zsigerszinten, és nemcsak elméletben, hogy milyen az, amikor nemcsak érzel valamit, de utána megkérdőjelezed azt, hanem érzed is, és meg is engeded magadnak az érzést. Vagyis ezen a mélyponton jött létre az az együttérzés önmagammal, amit valószínűleg sosem tapasztaltam meg korábban, se magamtól, se mástól, tehát nem létezett bennem semmilyen valós referenciája annak, mit is jelent ez. Tulajdonképpen maga a hiány juttatott el annak a felismeréséhez, milyen az intim viszony önmagammal: amikor érzem az érzést, és együtt is érzek az adott érzéssel, nem hasadok benne ketté, hogy miközben érzem, úgy gondolom, nem kellene éreznem, és szégyent vagy bűntudatot élek meg fölötte.

Az álom egy ölelő kar a külső világ történései és a belső világ valósága közt, egy híd, egy párbeszéd, és amikor ez kinyílik, ott és akkor a lehető legmélyebben és legtisztábban kapcsolódsz magadhoz. Mikor ezt megtapasztalod, az olyan erő és bizonyosság, ahonnan nem tud már eltéríteni más. Az álom a belső terápiánk, a megélt valóság átdolgozása és sok esetben kulcs is a megértéshez és a feloldáshoz. Ez az utolsó álom olyan volt, mintha a halott elefánttal együtt rituálisan eltemettem volna a férfit is az árnyékával, és ezáltal könnyűvé váltam, kiment belőlem a kényszere annak, hogy magamat hibáztassam, vagy akár ellenkezőleg, de ugyanolyan meddő módon magamat sajnáljam vagy sajnáltassam, és valaki mást bármiért is hibáztassak, ami megtörtént vagy elmaradt. Egyszerűen csak megszületett bennem a helyzet tiszta megértése és az érzelmi valóságom szabadsága. Kiment annak késztetése is, hogy bárkit is megváltoztassak, bárkinek az árnyékára rámutassak, küzdjek a közös gyermekünkért vállalt közös felelősségért, vagy akár azzal, hogy minden körülmények közt megszelídítsek egy megvadult elefántot, esetleg életben tartsak egy haldoklót. Megértettem és egyben meg is éreztem, hogy nem szelídíthetek meg senkit akarata ellenére, nincs ekkora hatalmam, így felelősségem sem. Csak legyek, aki vagyok, legjobb szándékom szerint, ráfekszem a szélre, és hagyom, hogy vigyen, amerre akar. Nem irányíthatom a szél mozgását, elég egyensúlyban tartani önmagamat és önnön árnyékomat, a másik árnyékának megfejtése helyett próbáljam inkább megfejteni a sajátomat.

Elindultam tehát ebbe az irányba, a saját személyes megfejtésemébe egy kollektív értelmező keretben, amit bárki magára értelmezve is használhat a későbbiekben. A könyv végére meg is lelem az árnyékomat, ami fogva tartott nem létező kapcsolatokban, és e folyamatnak, amit végig dokumentáltam, létrejött bennem testi szinten is a könnyedsége, és örülni tudtam annak, hogy bármiféle szerepkényszert, mit korábbi kapcsolataimban betöltöttem, elvesztettem. És megéreztem, hogy befogadni egy ember szomorúságát, legyen akár a sajátunk, a lehető legintimebb dolog, mi elvezet az öröm befogadásához úgyszintén. Egyszerre voltam jelen tehát a tudattalanom feltárulkozásában, a testem reakcióiban, a gondolati-szakmai keretezésemben, az érzelmeim megélésében és egyensúlyozásában, valamint a mindezt összefogó narratív írásgyakorlatban, ami a teljes idegrendszeremet kőkemény próbának tette ki, és erre az egészre adtam magamnak egy teljes gyászévet: egy nyár végi fizikai legyengüléstől indulva egy következő év nyár végéig tartó összrehabilitációban és egyben életmű-szintetizáló lezárásban.

A szakítást követő álmok tovább mélyültek, és a kapcsolati térből a gyerekkorom felé vezettek, a történetiség gyökeréig. Két nagyon erős álom érkezett, egy anyaálom és egy apaálom. Ezek mind magyarázták, miért is maradtam olyan sokáig egy kapcsolati árnyék mellett, és miért éreztem egyedül magam, s miért próbáltam küzdeni mégis az elefánt megszelídítéséért ahelyett, hogy kiléptem, vagy esetleg be se léptem volna az adott kapcsolatba. Tehát a megértésem a férfiról átváltott önmagam megértésébe, mintha az álmok segítségével egy sokkal mélyebb szinten azonosítottam volna őt saját magamban, vagyis azért választottam éppen őt, tudattalanul, mert mélyen elrejtve volt bennem egy rész, ami azonos volt vele. Így nincs is miért haragudnom rá, és tulajdonképpen magamra sem, hiszen a dolgok szinte törvényszerűen zajlottak, és úgy tűnik, ez a kapcsolat vitt le olyan mélységig önmagamban, ahol mindezeket megláttam. Ez visszaadta a kontrollt a kezembe, a lehetőséget, hogy a jövőre nézve másképp dönthessek. Rajta keresztül kerültem legközelebb gyermeki, teljesen kiszolgáltatott énemhez, hiszen, amikor egymást észleljük, az túlmegy a tárgyi világon, sőt a tárgyi világ sokszor inkább megtévesztő, mert a dinamikák nem feltétlen a láthatóságban és egyértelműségben zajlanak, hanem sokkal mélyebb érzésszinten, ezért is vannak olykor felfoghatatlan ellentétek látszat és valóság között.

Az álmok egy ponton már nem is a kapcsolati történésekkel foglalkoztak, hanem rávilágítottak arra, hogy én miként játszom újra választásaimon keresztül a múltam, mi akadályozza, hogy az lehessek, aki vagyok. Megéreztem valamit az álmokon keresztül, és teljesen kinyíltam rájuk, vágytam arra, hogy egyre közelebbi képet mutassanak önmagamról, s ez bizony azzal járt, hogy jó ideig tudatosan lemondtam arról, hogy bárkivel is együtt aludjak vagy intim módon érintkezzem. Tudtam, hogy az azon nyomban elvonná a fókuszom a bennem kinyílt mélységről, és egy újabb kapcsolati szintre helyezkedne. Ez nem került nagy erőfeszítésembe, mert semmilyen részem nem vágyott rá, hogy a dühödt elefánt halála után bárkit is a közelembe engedjek, önmagamon kívül. Ez nem jelenti azt, hogy ne lett volna nehéz egyedül tölteni minden szabad felnőtt időmet egy teljes éven át, azonban amennyire nehéz volt és fájó, annyira volt intim és szükséges és valóságos is teret nyitni a legbelsőbb folyamatok áramlásának. Amikor a dolgok ismétlődni látszanak, be kell áldozni valamit, amit korábban nem tettünk, hogy megpillantsuk önmagunk másik aspektusát. Mindig találni fogunk embert, akivel lejátszhatjuk a bennünk zajló folyamatokat, kétségtelen, de ha nem találjuk meg önmagunkban mindennek forrását, akkor nem várhatunk valós változást. Én tehát a kapcsolódásról mondtam le akkor, olyan emberként, aki egyébként minden sejtjével imád kapcsolódni. Mindezt éppen azért kellett megtennem, hogy a fókuszom a saját működésemen maradjon, hogy magamat akarjam megérteni ezúttal, s ne valaki mást, hogy ha valaha még kapcsolódni szeretnék – e semmit követően –, az tiszta felületen történjen, érzelmi kölcsönösségben, ne a vágyott valóságban, és ne a már járt útvonalon ismétlődve.

A legnehezebb évem volt ez abban a tekintetben, hogy megpillantottam minden olyan kapcsolatomat, barátságokat, családiakat és kollegiálisakat is beleértve, ahol valami kísértetiesen hasonló, korábbi mintázat zajlott. Ez éles kontrasztban állt mindazzal, amit a halál közelségében az igaz intimitás természetéről megéreztem. E rendkívül magányos és letisztult évem – melyben a fókusz az érzéseim közelségén volt – bármennyire is nehéznek bizonyult, mégis utat nyitott az érzés könnyűsége, szelídsége, szerethetősége és felemelő volta felé. Az évben, amikor a legtávolabb álltam a világtól, korábbi szerepeimtől, amelyekből rendre visszaléptem (csak az anyaságot és a segítői létet megőrizve), s a legközelebb ahhoz a részemhez, amelyik szenved, megtapasztaltam a létezés nagyon sűrű örömét is. Vagyis azt, hogy mekkora erő és szabadság rejlik abban, ha együtt tudunk lenni önnön fájdalmunkkal. Megtapasztaltam a legpőrébb, legvédtelenebb és legbensőbb intimitást tehát. A szerepek levédik ezt, a szerepmentesség nem véd semmit többé. Csak állsz ott, magad magaddal.

Az apa- és anyaálmok sosem látott sűrűséggel és pontossággal tárták elém érzelmi valóságomat. Az apaálomban egy hatalmas, kietlen sivatagban állok apámmal, és gyerek vagyok. Apám egy nagyon értékes családi órát bíz rám, hogy vigyázzak rá. Ő maga a háttérbe húzódik, és árgus szemmel figyeli, hogyan birkózom meg a rám bízott feladattal, de valójában passzív, és nem csinál semmit, nincs segítségemre, és nem tárja fel, hogyan kellene vigyáznom az órára. A feladat nem bizonyul könnyűnek, tekintettel arra, hogy a sivatagban hatalmas szélvihar támad, és nincs lehetőségem kivédeni, hogy rengeteg homok kerüljön az óraműbe, amitől az elromlik. Apám ezt az egészet végignézi, de mintha nem értené az összefüggéseket, és továbbra sem mozdul meg. Rajtunk kívül nincsen egyetlen emberi lény sem a közelben. Felismerem, hogy az óra elromlott, hogy tehetetlen vagyok, és hogy ezt az apám valószínűleg nem fogja érteni, és nagyon félek a haragjától, hogy megbüntet, és azon gondolkodom, mit is lehetne mondani neki magyarázatképpen. Egy részem józanul látja, hogy nem tehetek róla, de mégis, az érzésem a súlyos bűntudat, mintha az én hibám volna, hogy elromlott az óra. Amikor apám rájön, hogy az óra elromlott, először anyámra haragszik, aki nincs is jelen, és mivel az anya sehol sincsen, végül a haragja ellenem fordul. Ezen a ponton ébredek fel, ahol megérzem, hogy haragszik rám, mivel nem teljesítettem az elvárását.

Felkavaró volt az álom, és utána napokig ennek érzelmi világa töltötte ki a reflexiós rétegem. Ezt úgy kell érteni, hogy természetesen végeztem a dolgom, elmentem bevásárolni, ebédet készítettem, beszélgettem, és programokat szerveztem a gyerekekkel, és kinyitottam a rendelőt is, ahol az emberek történeteire figyeltem, és addig ezt a hátsó mozit felfüggesztettem, de amint egyedül maradtam, elővetettem és reflektáltam rá, míg el nem jutottam valamiféle értelmezésig. A sivatagi helyszín és az apai passzivitás, valamint a hiányzó anya nyilvánvalóan valamiféle érzelmi sivárságot, magányos környezetet fed fel, a támogatás hiányát. Az óra a családi örökségre utal, az apai elvárásokra, amelyek túl nagy súlyként és teljesíthetetlen feladatként jelennek meg a magára hagyott gyermek előtt, aki minden igyekezete ellenére sem képes a mostoha környezeti körülményekkel megbirkózni, mégis bűntudatot és félelmet érez, ám hiába próbál a történtekről kommunikálni, ez nem lehetséges. A felelősség túl nagy, az elvárás irreális, a szél és a homok leküzdhetetlen, a kommunikáció magányos és egyoldalú. Amennyire megterhelő maga az álom, annyira felemelő az ébredés: a sivatagban nem lehetett a széllel és a homokkal szemben az órát működésben tartani, gyermekként, egymagam. Ez sajnálatos, fájó, ugyanakkor reális felismerés, mi végül levette rólam az ólomsúllyal rám nehézkedő bűntudatot és felelősségérzetet a mulasztásért, mit fél élet óta cipeltem, számos helyzetben.

Az anyaálom ezzel szemben az egykori szülői házban játszódik, ahová felnőttként utazom haza anyám születésnapját ünnepelni. Anyám lelkesen újságolja, hogy új konyhabútorokat vett, és valóban nagyon szép, élénkpiros, modern bútorokat mutogat, amilyeneket a valóságban aligha venne. Feltűnik, hogy négy szék áll egymás mellett, ám nincsen hozzá asztal. Megkérdezem, hol az asztal, azonban erre hatalmas feszültség keletkezik, mintha valami bántót kérdeztem volna, némi sértettséggel azt feleli, hogy erről ne beszéljünk. Ott áll egymás mellett sorban a négy vörös szék, ahol a szín egyszerre fejezhet ki fel nem vállalt feszültséget, áldozatra utaló vért, de akár az élet (meg nem élt) lehetőségét is, és előttük, ahol az asztalnak kellene állnia, töméntelen mennyiségű nyers tengeri herkentyű halmozódik egy kupacban. Anyám ilyesmit sem vásárolna a való életben, de az álomban arra hivatkozik, hogy akciós volt, ezért vett ilyen sokat, ami valamiféle kompenzációra utalhat. A brutális adagot mintha nyersen és ízesítés nélkül tálalná fel, asztal nélkül, a földön. Akkor újra megkérdezem, hogy nem szeretné-e esetleg fűszerezni az ételt, hogy legyen valami íze, mire ő újra nehezményezve a kérdésem, azt feleli, hogy allergiás a fűszerekre, nem szereti az ízes ételt, ezért ezt így fogjuk megenni, és ezzel le is zárja a párbeszédet. A családi dinamikát vázoló újabb álomban szintén nem jelenik meg a többi szereplő, csupán anyám meg én beszélgetünk a négy szék fölött, amennyire ez beszélgetésnek mondható, hiszen minden kérdést hárít, és nem hajlandó szembenézni a hiánnyal, az asztallal, a kérdésekkel. Az érzelmi kommunikáció, a közösség és az egyensúly hiánya állhatnak a hiányzó asztal szimbóluma mögött, s mindezek elfedésére túl sok emészthetetlen étel, aminek nincsen íze. A fűszerallergia a mély és gazdag érzelmi világ elutasítására vall, ami valahol az én lényegi elutasításom is, és az ételnek és az életnek mindössze funkcionális vonatkozásaival való foglalatosságra. Egyik szülő csak az óra által jelképezett múlttal van elfoglalva, másik csak a jelenre fókuszál, múlt nélkül, reflexió nélkül, funkcionálisan, de egyik térben sem jön létre valós kommunikáció, kapcsolódás, és egyik sem figyel a gyermek érzéseire, szükségleteire és válaszra vágyó, magányos kérdéseire.

Ha csupán egyetlen idősíkban vagyunk, akkor nincs folytonosság a múlt, a jelen és a jövő közt, vagyis nincs kapcsolat, nincs reflexió és nincsen valós kommunikáció sem, csupán zárványos szigetek, ahol az összefüggések láthatatlanságba vagy tagadásba kerülnek. A kérdéseim elutasítást szülnek, végső soron magamra maradok a sivatagban és az anyámmal való párbeszédben is, ő azonban mindezt legitimálni akarja, és azt, hogy én is elfogadjam az asztal nélkül felkínált íztelen ételt. Ha az az elvárás felém, hogy mindent elfogadjak, kérdezés nélkül lenyeljek, és széllel-homokviharral szemben álljak egymagam a sivatagban, ha ez a szocializációm, akkor végül teljesen természetes, hogy egyedül baktatok, miközben a férfim a saját árnyékával vitázik, természetes, hogy magamra vállalom a haldokló elefánt gondozását és őrjöngésének szelídítését, ahogyan azt is megszoktam, hogy magamra hagynak úgy a családi órával, mint a terhességgel. De én már közben nem akarom mindezt íztelenül megenni, nem akarok a sivatagban egyedül állni, nem akarok vitatkozni a hiányzó asztal fölött, és nem akarok döglött elefántot élesztgetni. Felismerem, hogy már nem szeretnék harcolni, érvelni, magyarázkodni, se magamnak, se a bennem lévő nekik, se senkinek a külső környezetből, hogy engedélyt kapjak önnön szabad létezésemhez, vagy hogy bizonygassam, méltó vagyok a figyelemre. Harcban nincs intimitás, csak védekezés vagy támadás, lefagyás vagy menekülés, és a funkcióhoz sem lehetséges az érzelmi kapcsolódás. Ezért az intimitás feltétlen előzménye, hogy kivezessük harcos kapcsolatainkat, és magunk maradjunk, hogy tisztán megmutatkozhasson bennünk a saját harcunk. Ha a saját belső harcunkat feloldjuk, rájövünk, hogy nem a mienk, nincs szükségünk rá többé, ezért nem tud berántani semmi olyan játszma, ami ezt a harcot hívja meg újra. A másik lényeges előzménye, hogy saját funkcióinkat ellássuk, hogy ne szükségből kelljen kapcsolódnunk, és minket se funkcióra használjanak mások. Tehát nem kellenek többé a megszokott szerepek, melyeket korábban normalizáltunk, majd elutasítottunk. Ezt követően nyílik meg a tanult szerepeinken túlmutató valós kapcsolataink tere, amelyben az első megismerkedés önmagunkkal történik.

Itt az érzéseink, nem pedig a kapcsolat látszata lesz az elsődleges. Megéreztem saját sorsomban – az árnyékával viaskodó férfi kíséretében – az anyám sorsát, az asztal nélkül feltálalt íztelen ebédet és a sivatagot, megértettem, hogyan kerültem oda, és elhatároztam, hogy én ezt nem kérem, nem tudom megenni ezt az ételt, és nem tudok sivatagban létezni sem. Az e frigyből létrejövő „gyermeket” nem szeretném, és valójában nincs esélyem egy haldokló elefánttal. Olyan érzés volt, mintha az álmok rendre magyarázattal szolgáltak volna, mi miért történt, honnan és miből jöttem, hova tartok, és miért olyan nehéz kitépni magam annak a kapcsolatnak a szövetéből, ami oly ismerős dolgot ajánlott fel számomra, oly mélységeset, oly otthonosat, hogy majdnem elveszítettem benne – a másikért – saját magam. Összetört bennem ezúttal a Semmiért egészen Szabó Lőrinc-i romantikája, a teljes lényemet átitatóan. Van, hogy nagyon szeretnénk a kapcsolódást, és beleerőltetjük magunkat, és akkor jönnek az álmok és kiszabadítanak, visszaadják az érzéseink létjogosultságát. A másik eszköz, amikor a testünk jön értünk és üzen, erről majd egy másik fejezetben értekezem. Mindenesetre azt tudtam, hogy az anyám miatt sem választhatom az ő sorsát újra, hogy felülnézetből nézve sorsaink folytonosságát jól kivehető legyen egy elmozdulás, egy fejlődési ív, ami az én hozzájárulásom e földi léthez, és természetesen önmagam miatt is változtatnom kell; és az is nagyon erős szempont volt számomra ebben az elutasításban, hogy a lányaimra háruló feladatot legalább ezzel a résszel csökkentsem, így is marad nekik elég transzgenerációsan.

Az álom nem attól intim önmagában, hogy megálmodjuk. Mert megálmodhatjuk, el is felejthetjük, és továbbmegyünk, mintha meg se történt volna. Ez olyan, mint úgy nézni meg egy jó filmet, hogy végig mást csinálunk közben és nem figyelünk oda. Ilyenkor megnéztük ugyan az intim filmet, de nem láttuk, nem lesz ugyanis meghitt viszonyunk a látottakkal. Ugyanez vonatkozik az álmokra: kapunk egy lehetőséget az önmagunkkal való intim kapcsolatra, de mi is kellünk hozzá aktívan. Megállni egy pillanatra, felidézni, rögzíteni, tudatosítani a társuló érzéseket, értelmezni, megtalálni a jelentőségét, az üzenetét, a helyét a valóságunkban. A terápiás munkában számos módon ki lehet nyerni az érzelmeket, például eszközökkel, de leginkább a valós jelenléttel, illetve az egyik lehetőség az álmok beengedése. Mindig lenyűgöznek a résztvevőim álmai, éspedig az, hogy az álmok mennyire pontosan letapogatják érzelmi valóságunkat, olykor jóval előbb, minthogy tudatosan engedélyt adnánk rá. A kapcsolatnak látszó képződményekben számos dolog hivatott pótolni vagy elfedni a valódi kapcsolat hiányát, vagyis az érzelmi közelség és intimitás hiányát. A meddő vita, a provokáció, a vádaskodás, a kötözködés, a játszma, az érzelmi zsarolás, a bűntudatkeltés, a nyomásgyakorlás, a hallgatás ott, ahol feloldatlanság van, a leértékelés, de ennek ellentéteként az idealizálás is. Az idealizálás, csodálat, rajongás ott áll, ahol a valóságos, egyenrangú kapcsolatnak kellene állnia, tehát nemcsak rossz és nehéz dolgok rejthetik el a kapcsolat hiányát, hanem a harsányság is, az erős túlzások, a demonstráció, a tökéletesség kifelé történő megélése és mutogatása, pedig belül üresség, ridegség, elérhetetlenség, nyomasztás és magány van. Számos programmal, utazással, nagy vacsorákkal és ivásokkal, társasággal, ajándékokkal is eljátszható valami, ami belülről nincs meg valójában. Nem feltétlen a felszínen és nem feltétlen a történésekből tudjuk megfejteni, milyen kapcsolatban is vagyunk, mert az sokszor lehet félrevezető, szemfényvesztő, lehengerlő vagy akár normálisnak tűnően csöndes, ám végső soron közönyös, nagy gesztusok nélküli, ami akár olyan, mint a nyugalom, csak éppen kötelék nélkül. Az érzelmeink azonban mindig hordozzák a választ legbelül, és az álmok esélyt adnak belátni saját életünk függönye mögé, meglesni, mit érzünk a takarásban.

A legtöbb családban el akarjuk hinni, hogy jót akarnak nekünk, bízni akarunk, hogy túléljünk, ezért azt szeretnénk hinni, hogy a rendszer bizonyára normális, a szülők bizonyára szeretnek minket, és minden bizonnyal minden rendben van, ha pedig mégsem, akkor az talán miattunk lehet, mert amíg így gondoljuk, addig bízhatunk abban is, hogy a saját viselkedésünk módosításával, még megfelelőbbé tételével a dolgok is jóra fordulnak végül. Így jönnek létre a szerepeink, szeretetet remélünk tőlük, megbecsülést és elfogadást, ott, ahol ez másképp nem tudna megtörténni. Tehát jó sokáig akarunk hinni, az utolsó percig, amíg aztán kénytelenek leszünk tudomásul venni, hogy a biztonság nem létezett, a kommunikáció is alig, a szeretet sérült, és a kapcsolat sem az, ami. A sivatagban állva jövök rá, évtizedekkel később, hogy az anya nem áll ki értem, nem tud megvédeni, hiszen magát sem képes. Hogy valójában érzelmi jelenlét nélküli engedelmességet kérnek a szülők, ahogyan nagy valószínűséggel tőlük is ezt kérték, és nem értik az összefüggéseket. Ebből a szempontból természetesen nem tehetnek róla, hogy ezt tudták nyújtani, hiszen megvan a saját történetük, azonban mi sem felelünk az ő érzéseikért. Egy generáció egyszerre csak egyet tud előrelépni az előzőhöz képest, és az sem kevés. A legnehezebb elutasítani az ajánlatukat, amire kondicionáltak, edd meg akkor is, ha nincs íze, ne kérdezz rá, ha hiányzik valami, mondj le az örömről, élj a sivatagban, és tegyél úgy, mintha minden rendben volna. Hiányzik az asztal, a stabilitás, a bizalom, a saját hely, az identitás elfogadása, de mindez tabuvá válik a családban, az ellentmondás pedig súlyos bűntudattal jár. Ez a bűntudat akadályoz aztán később abban, hogy kiállj magadért, hogy érezni merd az érzést, hogy meghúzd azt a határt, hogy megteremtsd a saját életed, ami más, mint a sivatag értelmetlen és teljesíthetetlen feladatokkal, s ahol van íze az ételnek, s hozzá pedig asztal. Ez az engedély sokaknak csak hosszú évek terápiás munkájával születik meg, és nem ritkán, részben az álom hozza el.

Ezek az álmok összekapcsolták az anyával és az apával való eredeti kapcsolatot és az abban való jelenlétemet az árnyékával viaskodó férfival, és ez ugyanúgy nem a hibakeresést szolgálja, hanem a végső megértést adja vissza, ezért kiemelten jelentős. Valójában egyik szereplő sincs érzelmileg jelen egyik díszletben sem: magam vagyok, és semmi mást nem teszek, mint küzdeni próbálok, hol a rám bízott feladattal, hol értelmezni szeretném a helyzetet, hol kérdéseket teszek fel, de nincsenek válaszok. Úgy éltem túl az életem, hogy indoklásokat gyártottam elfogadhatatlan helyzetekre, hogy valamiféle értelmet találjak, és ez a túlműködésem tart benne indokolatlan, örömtelen, íztelen és sivatagos helyzetekben. Ahelyett, hogy kapcsolataimban végtelen energiabefektetéssel a mások működését akarnám megfejteni, rájöttem, hogy inkább magamban kell megfejtenem, miért is akarom megfejteni, és éppen ezek az álmok nyitották ki a saját magammal csendben és fájdalomban eltöltött időben a válaszokat. Mégpedig azt, hogy ha sivatagban nősz fel, ahol semmilyen kérdésedre nincsen felelet, akkor egyszerűen megtanulod, hogy mindent meg kell fejtened, hogy a semmiből biztonságérzetet kovácsolj. De lényegét tekintve ez a magadnak kovácsolt belső biztonságkeresés fog benne tartani ugyanolyan sivatagi helyzetekben, tehát végül is biztonságvágyból tartod fenn saját elbizonytalanító helyzetedet. Ez egy paradoxon, mert éppen azzal kell leállni, ami eddig stabilizált, mégpedig a végtelen értelmezés, ahhoz, hogy eljuss az eredeti érzésig, amit éppen ezzel tudtál lefedni. Az eredeti érzés pedig a végtelen magányosság, a szorongás, az el nem fogadottságod, az érzelmeid szabad megélésének tilalma, a kérdésfelvetés tilalma, egyszóval a valós kapcsolódás hiányából fakadó mélységes érzelmi bizonytalanság. Ha eljutunk ehhez az érzéshez, éppen az ezt ellensúlyozni óhajtó értelmezéskeresés leállításával, akkor tudunk kiszállni a szorongató helyzetekből, s ha nem keresünk rögtön másikat helyette, hanem benne maradunk az érzésben, mire leérünk a legeslegaljára, tehát az érzés eredetijéhez, amit újrajátszunk, akkor van valós esélyünk a zsigeri meghaladására. Megérezni, tudatosítani, elutasítani az örökséget: lehet másképp.

{1} Szeretettel, a ti Hildétek, 2024.