Schmidt Mária

KORSZAKHATÁRON

Esszék

Schmidt Mária

KORSZAKHATÁRON

Esszék

Budapest, 2022

Szerkesztette

Baczoni Dorottya

Korrektor

Gulyás Orsolya

Borítóterv

Takács Tamás Péter

EPUB
ElektroPress

A borító René Magritte Le Château des Pyrénées (1959) című
festménye felhasználásával készült

HUNGART © 2022

© Schmidt Mária

© Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom

Kutatásáért Alapítvány, 2022

Felelős kiadó

az Alapítvány főigazgatója

ISBN 978-615-6200-46-4

Annának, Petinek, Kristófnak,
Adélnak, Bibinek, Fülöpnek és Júliának

Világok
harca

Új század, új világ

A 21. század nem a 20. század folytatása, ahogy a 20. század is új játékszabályokat alakított ki a 19. század örökségére alapozva. Más erőviszonyok, más értékrend, más korszellem, más prioritások, más gondok, más megoldási javaslatok, más technológiai, technikai környezet, más világlátás formálja önálló arculatúvá.

A 19. század az első világháború kirobbantásával ért véget, a 20. valamikor ennek vége felé, a húszas évekkel kezdődött, és a szovjet birodalom összeomlásáig tartott, ami egyben a hidegháború végét és a bipoláris világ felbomlását is eredményezte.

Az új, a 21. század 2008-ban a világgazdaság megtorpanásával jelentkezett be és tette egyértelművé, hogy olyan kihívásokkal kell szembenéznünk, amilyenekre újfajta válaszokat kell találnunk. A baj csak az, hogy a nyugati világ vezetőinek egy jelentős része minden erejével ragaszkodik a 20. században kialakított status quo megőrzéséhez. Továbbra is a régi, elavult, más feladatokra, más erőviszonyokra szabott intézményrendszer megőrzésére összpontosít, mert abban az illúzióban ringatja magát, hogy ha ő nem alkalmazkodik is a megváltozott világhoz, majd a világ igazodik hozzá.

Fekete hattyúk

Donald Trump 2016-os megválasztása és elnöki ciklusa korszakhatárt jelez. Elődje, az első félig fekete elnök, Barack Obama nyolcéves regnálását a fennálló rend megőrzésére irányuló, kétségbeesett és ötlettelen lépések jellemezték, amelyek végül kudarctörténetté álltak össze. Mert egy újra többpólusúvá vált világban továbbra is a már nem létező egypólusú világrend képviseletében lépett fel. Vezetni és irányítani akart, sőt neoliberálissá, más szóval liberális demokráciává akarta amerikanizálni az egész világot akkor, amikor a washingtoni megegyezésen alapuló neoliberális gazdasági modell éppen kisiklott, a globalizáció pedig a vesztes oldalra kezdte szorítani az USA-t. Ennek ellenére, sőt talán épp ezért, Obama végig az elit kedvence maradt, akit a Nobel-békedíjtól a hozsannázó cikkekig és a kritikátlan éljenzésekig minden elismeréssel felstilizáltak. Ciklusa végén, 2016-ban az egész világ Hillary Clinton utódlására készült, és vele a neoliberalizmus és a globalizáció döntő áttörésére számított. De beúsztak a valóságba a „fekete hattyúk”, vagyis a brexit, illetve Donald Trump választási győzelme, és minden másképp lett.

Donald Trump, a New York-i milliárdos ingatlanfejlesztő és valóságshow-sztár az üzleti és médiavilágból, tehát a politikán kívülről jött, és ezért egy újdonánc elfogulatlanságával tekintett az előtte tornyosuló feladatokra. Katonaiskolába járt, ahol az amerikai erények érvényességét jól a fejébe vésték. Amerika az első – ígérte a kampányában, és ennek jegyében kezdte el sorra venni a tennivalókat. Osztott és szorzott, és arra jutott, hogy a világ feletti uralkodás az USA-ra túl sok terhet ró ahhoz képest, amennyi hasznot hajt. A demokráciaexport százéves kötelezettsége, amit Wilson elnök óta szinte minden amerikai elnök elsődleges feladatának tekintett, Trump szemében elavult, sőt ráfizetéses és kontraproduktív céllá vált, amit nem kívánt folytatni. Felmondta az aláírásra váró TTIP-t és TPP-t,[1] az egyéb, a globális kereskedelmet szolgáló és a világ gazdaságait összekapcsoló szerződésekkel együtt. Az arctalan globalista, kizárólag a nemzetközi cégek érdekeit érvényesítő gazdasági kapcsolatokat kétoldalú szerződésekkel váltotta fel, hogy azok jobban kedvezzenek az amerikai polgároknak, ahogy az általa követett gazdaságpolitika is ezt a célt tűzte ki maga elé. A munkahelyteremtésre, a gazdaság felpörgetésére, az amerikai életforma és értékvilág megőrzésére összpontosított. Hatására az USA gazdasága sokkal jobban teljesít, mint elődei alatt. Csökkent a munkanélküliség, nőttek a jövedelmek, megsokszorozódtak a beruházások.

A külpolitikában rendezni akarta az USA viszonyát Oroszországgal és a világ többi részével, hogy a számára prioritást élvező kínai kihívásra tudjon összpontosítani. Ezt a törekvését az elit minden eszközzel gátolni próbálta. Kiiktatása érdekében még az elnöki intézmény tekintélyének aláásását és az amerikai demokrácia kiüresítését sem tartották túl nagy árnak. Mert Trump fedésben működő amerikai hálózatok ellen is fellépett, amelyek saját profitérdekeik érvényesítése mentén provokáltak konfliktusokat a világ különböző részein, amelyeket aztán az USA katonai/gazdasági, illetve politikai erejével rendeztek le (például Soros hálózata). Befejezte vagy éppen befejezi azokat az évtizedek óta tartó háborúkat, amelyekben az USA nem tudott áttörést elérni, és amelyek megnyerése akkora áldozatokat követelne tőlük, amekkorákkal a várható eredmények egyáltalán nem lennének arányban. Afganisztán, Irak, illetve a liberálisok sikerprojektjeként beharangozott „arab tavasz” kudarcállamokká változtatta az amerikai, illetve nyugati beavatkozás nélkül is már épp elég reménytelen helyzetben lévő térségeket, amelyekből Trump ki akarja vonni az USA hadseregét. Iránt már elszigetelte és érdektelenségbe szorította.

Mindezzel maga ellen fordította azt az évtizedek óta hatalmon lévő neoliberális élcsapatot, ami még az óvilágban, vagyis a hidegháború időszakában szocializálódott, foglalta el a korszak intézményeinek irányító tisztségeit. Ismeretei, tapasztalatai és reakciói ahhoz a már letűnt korszakhoz kötik. Ennek a csoportnak az a legfőbb becsvágya, hogy az általa uralt intézmények változatlan túlélését biztosítsa, mert túl sok energiát fektetett abba, hogy a vezető beosztásokat elfoglalja, és már nem tud és akar újba kezdeni. Ez az elit túl régóta ural mindent, és túl mélyen beágyazódott ahhoz, hogy csak úgy le lehessen váltani, el lehessen távolítani, rá lehessen kényszeríteni arra, hogy átadja a helyét másnak. Ha a Nyugat valaha is hajlandó lett volna a mi tapasztalatainkat figyelembe venni, jobban értené, hogy milyen embert próbáló és időigényes feladat az elitváltás.

A magyar tapasztalat

Amikor a kommunizmus bukása után az 1990-es első szabad választásokon a magyar választópolgárok kiszavazták a kommunista utódpártot a hatalomból, és az első szabadon választott nem kommunista kormány hivatalba lépett, sokáig minden pozíciót azok töltöttek be, akiket még az állampárt helyezett oda. Négy év múlva egyébként is posztkommunista kormány alakult, és azonnal eltávolított mindenkit, aki az újakhoz tartozott. Az 1998-as Fidesz–FKGP-győzelem újra a nem posztkommunista erőket juttatta kormányzati pozícióba, de a hatalmat továbbra is az állampárt elitje tartotta a kezében. Mert ahhoz, hogy Magyarországon egy másik csapat tényleges hatalommal rendelkezzen, több ezer pozíciót el kell foglalnia. Ez a helyfoglalás a Fidesz 2010-es kétharmados győzelme után vette csak kezdetét. Három egymás utáni kétharmados győzelem és tudatos építkezés eredményeként sikerült csak a régi és új hatalmi csoportok közötti erőviszonyokat egyensúlyközeli állapotba hozni. Ebben segített az is, hogy harminc év telt el, és sokan kiöregedtek, de szívósságuk és félszáz éves uralkodási rutinjuk ennek ellenére annyira beágyazta őket, hogy lecserélésük még ma sem teljes. Különösen kudarcos ez a törekvés a kulturális és a tudományos élet területén. Ott a nem ballib, értsd: posztkommunista elittől az újak még a vezetői helyek húsz százalékát sem tudták elhódítani. Jellemző köreikben, hogy a 75 felettiek, sőt a 80 évesnél idősebbek is még mindig őrzik meghatározó tisztségeiket. Ezek a beágyazottak foggal-körömmel gátolnak minden szerkezeti változtatást, minden át- és kiszervezést, mert a szoftpolitika területén minden régi intézmény az ő embereik irányítása alatt áll, az ő embereikkel lett feltöltve, ha tehát újak jönnek létre, vagy fiatalításra kerül sor, joggal tartanak attól, hogy más csoportok is helyzetbe kerülhetnek (Magyar Tudományos Akadémia, színházi, filmes szakmai szervezetek stb.). A hidegháborús félszáz év a nyugati balos, illetve balossá vált elitet ugyanúgy bebetonozta, mint a miénket. Az utolsó nagy nemzedék- és értékrendváltásra ott is a hetvenes évek végén került sor, ahogy nálunk. Mindkét oldal öregjeit egy egymásra nagyon is hasonlító technokrata, neoliberális, globalista élcsapat váltotta le, amely elveinél fontosabbnak tartotta a karrierépítést, és identitását arra alapozta, hogy képzése, tudása és képessége révén szakértővé és ezzel hivatottá vált arra, hogy átvegye az irányítást. Úgy tett, mintha kizárólag a felkészültsége révén érte volna el mindazt, amit elért, és tudatosan eltagadta annak a ténynek a jelentőségét, hogy az azonos szociológiai csoporthoz tartozó elvbarátok segítsége hozta őt helyzetbe.

Az amerikai szoftpolitika hasonlóvá formált mindenkit. Vonatkozik ez mind az USA-ra, mind Európa mindkét felére. Így tehát a nyugati és a mi hatvannyolcasaink egyaránt a baloldali romantika, vagyis a szocializmus értékvilágába szocializálódtak, elvetették és lenézték az előző generációk élettapasztalatait, és annak ellenére, hogy a vasfüggöny két oldalán éltek, ugyanazokat a könyveket olvasták, zenéket hallgatták, filmeket nézték, ugyanúgy öltözködtek, ugyanazokra az egyetemekre jártak, hiszen a mi nómenklatúránk gyerekeit is ki-kiküldték a nyugati elit egyetemekre. Elfoglalt beosztásaik által megkövetelt képességeik az elmúlt több mint félszáz évben nem sokat változtak. A könyvelők, könyvvizsgálók, nagyvállalati vezetők, közgazdászok, pénzügyesek, bankárok, alapítványi vezetők, jogászok, médiamunkások, egyetemi tanárok, kutatók, mérnökök legtöbbje az új technikai, technológiai követelményekhez igazodva ugyanazt a tevékenységet végzi, amit száz éve mindig is végzett. Ennek ellenére azt a látszatot igyekeznek kelteni, mintha annak az új kreatív osztálynak a tagjai lennének, amely érti a digitális kor követelményeit, és birtokában van a tudásalapú társadalom által igényelt képességeknek. Jobban mondva csak ők vannak ezeknek az egyedülálló és megszerezhetetlen felkészültséget igénylő feladatok megoldásához szükséges tudásnak a birtokában.

Vasfüggöny nélkül

A vasfüggöny lebontása után az osztályharc lekerült a napirendről. Az internacionalizmus, vagyis a globalizáció ugyanakkor továbbra is időszerű maradt. Az egykor a szabadságot jelentő liberális demokrácia ennek a vezető rétegnek az olvasatában egyre inkább a piaci érdekek elsőbbségének mindenáron való érvényesítésére szűkült le. A globalizáció és a globális piaci szereplők érdekképviselete szükségszerűen szembefordította őket a nemzetállamok által képviselt közösségi érdekekkel. A századvég elitjét életstílusa, fogyasztási szokásai, luxusigényei egyre egyformábbá, egyfajta nemzetek feletti kaszttá formálta, hasonlatossá a régi arisztokráciához, annak kifinomultsága, stílusossága és a köz szolgálata iránti elhivatottsága nélkül. Mára ez a neoliberális technokrata élcsapat, amely, ha érdekei éppen úgy kívánták, mindig is hihetetlenül elhivatottan kokettált az elnyomott osztályok felkarolásának céljával, miközben persze igazából sohasem érdekelte, most az elnyomottnak tekintett fajok és az általuk konstruált társadalmi nemek érdekképviseletével falaz magának. Osztályok helyett tehát ma a fajokról, a transzokról, az LMBTQRSSZT-kről (?) és a fehér, heteró férfiak károsságáról, osztályharc helyett a fajok közötti küzdelemről és a rasszizmusról beszélnek.

Ez a régi-új elit Európában és az óceán túlpartján egyaránt a status quo mindenáron való fenntartásában érdekelt. Ismerjük őket. Nekünk három évtizedünk ment rá, hogy egyáltalán helyzetbe kerülhessünk velük szemben. Ehhez tudatos építkezésre és hatalmas elszántságra volt szükségünk. Erős néppárttá szerveztük magunkat, minden településen polgári köröket alakítottunk, nagy erőfeszítések árán médiát vettünk. Lettek lapjaink, tévénk, site-jaink. Trump elnök sokáig egyedül állt szemben azzal a kétpárti elittel, amely mögött ott sorakozik az a hatalmasra duzzasztott állami bürokrácia, ami az USA-ból mára Amerikai Egyesült Gerontokráciát csinált. Elnöki beiktatása után csak habozva és némi késéssel sorakoztak fel mögötte a republikánus párt meghatározó szereplői, hiszen ők is ugyanahhoz a kétpárti elithez tartoztak, amely a folytonosság, vagyis a régi struktúrák és leosztások továbbélésében volt érdekelt, és személyes támadásként élte meg az elnöknek a „mocsarak lecsapolására” irányuló kezdeményezését. De Trump tehetsége és elhivatottsága végül mégiscsak magával, ragadta őket, ahogy a republikánus szavazók legnagyobb részét is. Mert bátornak, kitartónak és értékkonzervatívnak bizonyult. Rájöttek, hogy nála jobb nem történhetett volna velük. Az uralkodó elit másik része, benne a főáramú sajtóval, azonban halálos ellenségként kezeli az elnököt. Pont olyan nemtelen és hazug módon támadja, ahogy azt mi a kommunista propaganda „legdicsőbb” időszakaiban megtapasztalhattuk. De Trump nem hátrált meg, sőt! Visszatámadt, és hazug álhírgyáraknak nevezte a „legtekintélyesebbeket”, miközben nevetségessé tette őket. Twitter-üzeneteivel megkerülte és ezáltal eljelentéktelenítette megmondószerepüket. Egy világbirodalmat, sőt egy egész világot irányít két- és négymondatos tweetjeivel. És ezzel elérte, hogy a nagy tekintélyű liberális véleményvezérek pont senkinek nem hiányoznak!

Trump külpolitikája a megváltozott, többpólusúvá vált világhoz igazodik. Új háborúk és összecsapások vállalása helyett a régiek befejezésével és az amerikai érdekeknek megfelelő beavatkozási területek kijelölésével váltja fel azt az időszakot, amiben az USA vállát az egész világ biztonságának és működtetésének a felelőssége nyomta. Miután, mint utaltunk rá, Trump korábban nem volt a politikacsináló elit tagja, sem a megszokás, sem a nosztalgia, sem a beidegződések nem befolyásolják a döntéseit, amikor a meglévő struktúrák, szervezetek, intézmények szükségességéről és megtartásáról van szó. Csak az, hogy a hidegháborúban szükség volt a NATO-ra Nyugat-Európa biztonságának a szavatolásához, még nem elég indok neki ahhoz, hogy a szovjet veszély elmúlta után három évtizeddel, a 21. század második évtizedében az USA változatlanul magára vállalja ezt a kötelezettséget, főleg, hogy a gazdag és jóléti államokat működtető szövetségesei továbbra is „potyautasok” kívánnak maradni. Az Európai Unióhoz fűződő amerikai viszonyt is új alapokra akarja helyezni, mert követhetetlen a számára az az uniós magatartás, amely miközben beleszólást igényel a világ dolgaiba, mindenfajta felelősségvállalás elől elzárkózik. A transzatlanti viszonyt úgyis pont eléggé megnehezíti az unió vezetőinek az a meggyőződése, hogy legfontosabb feladatuk a világ haladóinak morális felsőbbrendűségét képviselni. Trump elnököt nem győzik leckéztetni, kioktatni, a demokratikus normákra figyelmeztetni, amivel kapcsolatban az a kérdés merül fel: tényleg ennyire ostobák, vagy abban a tévhitben élnek, hogy európai csapatok állomásoznak amerikai földön, és nem fordítva? Valószínűleg mindkettő. Pedig a transzatlanti kapcsolat nélkül az Európai Unió értelmezhetetlen. Védelmi, ezen belül határvédelmi képessége nincs. Közös külpolitikája nincs. Közös valutája nincs. Még az egymás közötti érintkezés nyelve is az angol, annak ellenére, hogy Máltán kívül egyetlen európai partnerország sem beszéli. Olyan ország akarja vezetni – Németország –, amelyik költségvetésének 1,3 százalékát sem hajlandó berakni a közös védelembe, miközben az egész uniót lerabolja az olcsón tartott euróval, aminek ő a legnagyobb haszonélvezője.

Trump korszakos elnök

Trump korszakos elnök. Mert érti, hogy új korszak kezdődött. Amiben az USA csak az egyik a többpólusúvá vált világ meghatározó erői között, nem pedig az egyetlen, mint egykor, a 20–21. század fordulóján volt. Mert a változást és a változtatást képviseli egy olyan korban, amikor az elit túl régóta ül a babérjain és akadályoz minden új megoldást. A brexit, Trump megválasztása, a szuverenisták, illetve a populisták előretörése a bizonyítéka annak, hogy a többség is változást akar. Érzi, tapasztalja, hogy a régi rend szétkorhadt, szövetei foszlásnak indultak. A többség tehát mást akar és másképp. Vissza akarja kapni a fontosság érzését, meg akarja őrizni a jogát a normalitáshoz, az önazonosságához. Az elit által képviselt ügyek nem érdeklik, nincs hozzájuk köze, nem fontosak neki. Elege van abból, hogy a politikai viták olyan nyelven, olyan kérdésekről folyjanak, amik az ő életük szempontjából teljesen értelmezhetetlenek, vagyis érdektelenek. Vissza akarnak kerülni a politikai napirendre. Számítani akarnak. Ezt pedig csak nemzetállamaiktól várhatják. A napjainkat beárnyékoló koronavírus-járványban mindenki megtapasztalja, hogy cselekvést, védelmet és törődést csak a nemzetállamok nyújtanak, miközben a globális szervezetek túlfizetett bürokratái minden tekintetben haszontalannak bizonyulnak. Ezért olyan vezetőket akarnak, akik az ő érdekeiket képviselik. Akiknek ők az elsők. Mint Trumpnak.

Végtére is ők a többség.

Vagyis:

Habár fölűl a gálya,
S alúl a víznek árja,
Azért a víz az úr!

(Petőfi Sándor, Pest, 1848. március 27–30.)

(2020)

1 TTIP: Transatlantic Trade and Investment Partnership (Transzatlanti Kereskedelmi és Beruházási Partnerség). Az EU és az USA közötti szabadkereskedelmi egyezmény terve. Az erről szóló tárgyalások 2016-ban megszakadtak.

TPP: Trans-Pacific Partnership (Transz-csendes-óceáni Partnerség). Ausztrália, Brunei, Chile, az Egyesült Államok, Japán, Kanada, Malajzia, Mexikó, Peru, Szingapúr, Új-Zéland és Vietnám közötti szabadkereskedelmi egyezmény, amelyet az USA 2017-ben felmondott.

Trump előtt, Trump után

A 20. században két világkép birkózott egymással. Százéves háborújukból az Amerikai Egyesült Államok által képviselt „demokratizálási projekt” került ki győztesen. A vele szemben álló, kommunizmust hirdető szovjet modell 1989-re kifulladt. Ettől kezdve egészen 2016-ig, Donald Trump színre lépéséig e mögött a jövőkép mögött állt a világ vezetéséért harcoló, majd az azt megszerző amerikai politika. Ezt a célt osztották szövetségesei és mindazok, akik lépést akartak tartani a korszellemmel, vagyis a győztes USA-val.

„A világot biztonságossá tenni a demokráciák számára!” – adta ki a jelszót az első világháborús szerepvállalásra készülő amerikai elnök: Woodrow Wilson, aki magáévá téve külpolitikai doktrínává változtatta H. G. Wells gondolatát. Ennek jegyében született az USA első világháborús győzelmét követően az a békemű, amelynek keretében a vesztesekre rákényszerítették a köztársasági államformát és a demokráciát. Ennek akkor azért volt kiemelt jelentősége, mert Európa még a világ közepének számított, amerikanizálása pedig az USA világméretű terjeszkedésének fontos lépését jelentette. Miután azonban ezzel egy időben, 1917-ben a hatalomra kerülő szovjet kommunisták is világforradalmuk terjesztését hirdették, a két modell azonnal szembekerült egymással. A két világháború közötti, hosszú hétvégének tűnő időszakban egyik modell sem tudott földrészünkön megszilárdulni. Ahhoz egy újabb patthelyzettel záruló világháború kellett, aminek eredményeként sor kerülhetett Európa nyugati felének amerikanizálására, míg a keleti felét szovjetizálták. Majdnem fél évszázad után, 1989-ben, mint említettük, a szovjet modell kimúlt, és kezdetét vette Közép- és Kelet-Európa amerikanizálása.

A wilsoni külpolitika érvényessége nem korlátozódott Európára, az egész világra vonatkozott. A demokratizálók váltakozó eredménnyel nyomultak be vele a többi földrészre, sikereket és kudarcokat egyaránt megtapasztalva.

A 21. század második évtizedére azonban alaposan megváltozott a világ. Az USA maradt az egyetlen szuperhatalom, miután világméretű győzelmet aratott a Szovjetunió felett. Ez hatalmas felelősséget és egyben újabb erőpróbákat jelentett a számára. Különösen annak fényében, hogy addigra olyan újabb nagy játékosok is felléptek a térképre, akik, bár dicsőséges birodalmi múlttal rendelkeztek, késleltetett modernizációjuk miatt az utóbbi századokban geopolitikai tekintetben alárendelt szerepbe szorultak. Mára azonban újra megkerülhetetlen erőközpontokká, sőt versenytársakká váltak. Mindebből Trump elnök azt a következtetést vonta le, hogy az USA-nak szakítania kell a wilsoni doktrínából következő aktivista külpolitikával, le kell mondania a világ amerikanizálásáról, mert a 21. század kihívásainak csak akkor tud megfelelni, ha saját magára koncentrál, és összeszedi az erejét. Erre szorítja őt az a tapasztalat, amit a Szovjetunió sorsából vont le, hiszen azt birodalma megtartása és állandó terjeszkedése annyi túlvállalásra ösztönözte, hogy végül, akár a kisgömböc, kipukkant.

Trump USA-ja tehát új külpolitikai doktrína mellett döntött. Ez pedig: az USA az első! Számunkra ez azzal a következménnyel jár, hogy mi is, vagyis Európa is új doktrínára szorul. Ugyanis ha ezentúl nem kötelező mindenben leképezni az amerikai mintát, akkor érdemes új megoldásokon is elgondolkozni. Vagyis ha az új irány az, hogy az USA-nak az USA az első, akkor mindenkinek megengedett, sőt előnyös is, ha a saját érdekeit tekinti a legfontosabbnak. Nem mintha eddig nem így lett volna, a különbség azonban mégiscsak óriási, mert az álszentségi világbajnokságot mindig magabiztosan, utcahosszal nyerő USA ezúttal szabaddá tette a pályát másoknak is.

Ez a hirtelen visszanyert szabadság mindenkinek nagy felelősséget jelent. Száz év óta először érvényes vízió, érvényes világmagyarázat nélkül maradtunk. Ez általános elbizonytalanodáshoz vezet, vezetett. Ha Amerika nem akarja a világot a saját képére formálni, és nem fog újabb háborúkat indítani azzal az ürüggyel, hogy demokratizálja a világot, akkor ki fogja a világot vezetni és merre? Ebben az új, önvezetői világban mi lesz, mi lehet, mi legyen Európa szerepe? Milyen irányba mozduljunk? Milyen jövőre számíthatunk az USA gyámkodása, nyomása, irányítása, kényszerei és főleg védernyője nélkül? Itt tartunk már? Van még időnk? Mire kell készülnünk?

Európa válsága, vezető politikusainak megingott helyzete a fentiekre vezethető vissza. Az emberek iránymutatásra, helyzetértékelésre és jövőképre vágynak. És ezt nem kapják meg sem Merkeltől, sem Junckertől, sem Tusktól, sem a többi még hivatalban lévő nagy hatalmútól. Ez az oka annak, hogy Merkel körül elfogyott a levegő. Mert a migrációs krízissel kapcsolatban is csak annyira volt képes, hogy: megcsináljuk! Wir schaffen das. A többiek, akiket felsoroltunk, még ennyit sem tudnak. Ez a mondáskényszer értékelte fel és hozta helyzetbe Orbán Viktort és Emmanuel Macront. Orbán, ahogy Steve Bannon mondta: Trump volt Trump előtt. Orbán már akkor azt hirdette, hogy nekünk Magyarország az első, amikor az USA még ezerrel amerikanizált, és ritkán tapasztalt hévvel erőszakolta ránk az egyedül érvényesnek tekintett világképét. Orbán ezzel valójában már akkor a 2008 óta érvényét vesztett, liberálisnak mondott diktátummal szállt szembe, amikor Tusványoson meghirdette, hogy illiberális demokráciát akarunk, vagyis ragaszkodunk a kereszténydemokráciához és a szociális piacgazdasághoz. Ez azért keltett akkora visszhangot, mert szembeszállt azzal a kanonizált washingtoni diktátummal, ami akkor még mindenkire nézve kötelező volt. Mára pedig azért vált megkerülhetetlenné, mert egyrészt az vált a vonallá, amit ő képviselt, hiszen maga az USA elnöke is ebbe az irányba mozdult el, másrészt Orbán az egyetlen, aki mond valamit. Állításai vannak, amikhez lehet viszonyulni, amik sokakban rezonálnak, másokat felbosszantanak, esetleg kiborítanak. De a többiek még mindig a bakelitlemeznél tartanak, amihez már lejátszót sem árulnak sehol!

Macron minden belső baja ellenére szintén azzal próbálkozik, hogy Orbán ellenpólusaként fogjon magának európai pozíciót. Nehéz lenne megmondani, mit is képvisel valójában, mert hol a nemzetállamok Európája mellett áll ki, hol kétsebességes Európáról vizionál, hol teljes föderalizációt óhajt. De legalább hangosan gondolkozik!

A többitől csak annyi telik, hogy megpróbálja megállítani az órát. A diplomáciából ismert trükk, hogy ha lejár a határidő, és még nincs meg a megegyezés, visszatekerik vagy leállítják az órát, és csak a sikeres dealt követően indítják újra. De Európa jövőjével kapcsolatban ez az út nem járható. Az óra ketyeg, és az unió azzal szórakozik, hogyan tudna visszatérni a nyolcvanas évekhez, amikor még csak ők, a „fejlettek” voltak az unióban, az USA védte és pénzelte őket, és mindeközben még erkölcsileg is felsőbbrendűnek érezhették magukat velünk szemben, akiket a szocialista táborba zártak. És persze mindenkivel szemben erkölcsi fölényben voltak, hiszen ők jól éltek, sőt nagyon jól, ami önbizalmat adott nekik, és volt idejük arra, hogy szünet nélkül aggódjanak a világbékéért, a bébifókákért és a harmadik világ elnyomottjaiért. És nem szólt nekik be senki. A bakelitlemezhez nincs visszaút, ideje áttérni a podcastre!

(2018)

Az egypólusú világrend válsága

„A Pax Americana Oroszország számára
megszűnt létezni.”

Vlagyimir Mozsegov[2]

A Pax Americana, mindent számba véve, jó időszak volt. Az elmúlt három évtizedben a világ nagy része békében élt. Az USA szavatolta a biztonságot, a gazdaság szabad működését, a világ piacainak rendjét, a kulturális javak cseréjét, a kommunikáció globálissá válását. Támogatta Európa és ennek előfeltételeként a két Németország újraegyesülését. Számos helyen, köztük a Balkánon, békecsinálóként, békefenntartóként lépett fel. Az egykori szovjet birodalomban és Kínában puha landolássá szelídítette a régi-új magántulajdonon alapuló piacgazdaságokra való visszatérést. Mára a legtöbb egykori kommunista állam, illetve Kína polgárai is jobban élnek, több szabadságot élveznek, mint egykor.

Az egypólusúvá vált világ egyeduralkodójaként az Amerikai Egyesült Államok politikája az elmúlt három évtizedben két téves előfeltételezésen alapult. Az egyik a Wilson-doktrínához való ragaszkodás volt, vagyis ahhoz, hogy az USA akkor van biztonságban, ha amerikanizálja a világot.[3] Ezért minden országot, népet amerikai típusú, liberális demokráciává akar(t?) kényszeríteni. A másik súlyos hibát az a meggyőződése okozta, miszerint a magántulajdonon alapuló piacgazdaságra való vissza-, illetve átállás és az amerikai típusú liberális demokrácia egymást feltételezi. Kína, de Oroszország és egy sor más ország példája is azt bizonyítja, hogy ezt az „egyirányú utca elméletet” a valóság nem igazolta vissza.

Tetézte a bajt, hogy az USA döntéshozói helytelen választ adtak 2001. szeptember 11. súlyos provokációjára. A New York-i Világkereskedelmi Központ és a Pentagon elleni terrortámadások újszerű kihívást jelentettek. Egy már globálissá lett világ megszemélyesíthetetlen, arctalan erői kérdőjelezték meg az USA hatalmát. Amerika válaszát régi beidegződései diktálták. „Fenyegetik a biztonságunkat? Nyilván azért, mert még nem amerikanizáltuk őket!” – találták meg „a tehén szarva között a tőgyit”. Felpörgették tehát a demokráciaexportot. Két célországot jelöltek ki: Afganisztánt és Irakot. Nem elrettenteni és/vagy megbüntetni akarták őket, hanem demokráciává terrorizálni. Ez húsz év katonai és anyagi erőfeszítései ellenére sem sikerült.[4]

A következő figyelmeztetést 2008–2010-ben az USA ingatlanbuborékjának kipukkanása jelentette. A világgazdasági válsághelyzetre megint a régi beidegződések alapján válaszoltak. Rosszul. A bűnös módon gazdálkodó, a piramisjátékokat lehetővé tevő, laza és ellenőrizetlenül működő pénzügyi rendszerek megmentésére összpontosítottak, azzal a céllal, hogy minden úgy mehessen tovább, ahogy addig. Úgy megy.

Az USA tehát az új évszázadban is a régi, 20. századi sikerreceptjeihez ragaszkodott. Elitjei elkényelmesedtek és elbizakodottá váltak. Nem figyeltek arra, hogy az egykori rab nemzetek számára a szabadság új lendületet adott, és hogy vele ellentétben ők rohamléptekkel alkalmazkodnak az új évszázad új kihívásaihoz.

A 21. században a demokráciaexport erőltetése szoftpolitikailag is végzetesnek bizonyulhat az USA számára. Tudomásul kéne vennie, hogy az egyre globálisabbá váló világban az egy méret, egy szabásminta elv erőltetése kudarcra van ítélve. Mindenkinek tanulnia kell a többiektől, mindenkinek kölcsönösen figyelembe kell venni a tapasztalatait, érdekeit ahhoz, hogy a közös jövőben érdekelt legyen.[5] Az LMBTQ-lobbi nyomulása, a faji kérdések abszolutizálása, az amerikai belpolitikát feszítő témák univerzálisnak tételezése világszerte erős ellenérzéseket kelt. A 2001-es terrortámadások után az USA amerikai zászlóba öltözött. Mindenki a leghivalkodóbb módon tett hitet hazaszeretetéről, és a mellettük való demonstratív kiállást külföldi barátaiktól is elvárták. Ma USA-szerte az amerikai himnusz és zászló megtagadása a módi, sőt követendő példa, ez azonban összezavarja az Amerika-barát országok polgárait.

Kína, India és Oroszország, a muszlim világ és Dél-Amerika egyaránt keresi a helyét az új, alakuló világrendben. Együtt és külön-külön is kihívást jelentve az USA számára. Az amerikaiak 2021. nyár végi szánalmas afganisztáni kivonulása felerősítette az erőviszonyok, érdekszférák átrendezésében érdekeltek helyezkedési kísérleteit.

Jalta 2.0

„Az Európai Unió óva int attól, hogy egy új Jaltával osszák meg Európát.”

Josep Borrell[6]

2022 elején Oroszország a NATO közép- és kelet-európai terjeszkedésének megállításával, sőt visszaszorításával próbálkozik, miközben Kína egyre határozottabban veszi birtokba Hongkongot és fenyegeti Tajvant. A NATO Európából való kiszorítására irányuló orosz törekvések visszatérést jelentenek ahhoz a gorbacsovi elképzeléshez, ami egy amerikaiak nélküli Európai Ház létrehozására irányult.[7] A NATO, vagyis az USA nélküli Európa ugyanakkor védernyő nélkül maradna, és ki lenne szolgáltatva Oroszország katonai erejének. Annál inkább is, mert Európa még mindig abban az illúzióban ringatja magát, hogy nincs szüksége önálló védelmi képességre, ami kiszolgáltatottá teszi és egyben el is jelentékteleníti. Küszöbön áll egy új megegyezés az USA és Oroszország között Európáról, amiben földrészünk a tárgyalások alanya és nem résztvevője lesz. Ha az oroszok és az amerikaiak az európaiak feje felett megegyeznek egy Jalta 2.0-ban, az a NATO megszűnéséhez vezethet. Ha nem tudnak egyezségre jutni, és a konfliktus tovább éleződik, az azonban reaktiválhatja a mostanra tetszhalott állapotba került NATO-t. Ami a jelenlegi éles szembenállásnak a legpozitívabb hozadéka lehet.

Többféle forgatókönyv fekszik az asztalon.

1) Biden elnök 2022. január 19-i sajtótájékoztatója arra tett kísérletet, hogy Oroszországot rávegye, érje be egy újabb, korlátozott támadással. Mondjuk azzal, hogy megteremti a szárazföldi összeköttetést biztosító folyosót a 2014-ben elfoglalt Krím félszigettel. Mint mondta: „ha beéri egy kisebb behatolással, akkor majd eldöntjük, hogy mit tegyünk, és mit ne. [...] Ha valami lényegtelen, rövid, nem olyan lényeges támadásról van szó, komolytalan katonai erőkkel, el kell döntenünk, hogy hekkertámadásról van szó, mert akkor mi is úgy válaszolhatunk. Vita van a NATO-ban, hogy ki mit hajlandó tenni annak fényében, hogy mi lesz, és ki mire képes.”[8]

2) Mike Pompeo, Trump egykori külügyminisztere a The National Interestben a Trump alatt képviselt külpolitikai doktrínának megfelelően arra jutott, „hogy az USA-nak és szövetségeseinek a soft power teljes spektrumát [!] be kell vetnie annak érdekében, hogy korlátozza, és ha lehet, idővel ellehetetlenítse Oroszország és Kína kapcsolatát”. Majd így folytatja: „Oroszország alapvetően európai állam, és ezért a jövője nem szükségszerűen közös Kínával. Az USA-nak új viszonyt kell kialakítania Moszkvával, ami a becsületességen és kölcsönösségen alapul, és szüntelen elkötelezettséget jelent az orosz részről mutatkozó rosszakarat és a korrupció leleplezésére.”[9] Ez azt jelenti, hogy az amerikaiaknak és az oroszoknak egyesíteniük kell erőiket Kína ellen, de csak azt követően, hogy a putyini rosszakaratot és korrupciót közösen leküzdötték?!

Lényegében mindkettő felhívás keringőre. Ha Putyin egy kisebb ukrán falattal beéri, a válasz is korlátozott lesz – ígéri az amerikai elnök. Ebben az esetben az USA és Európa időt nyer. Nagy kérdés, hogy tudnak-e élni vele. Ahogy az is, hogy mikor jön a következő ultimátum. Az amerikai és a nyugat-európai sajtó közben a csúcsra futtatta a háborús pszichózist. Napokon belüli orosz támadást vizionál. Ezért „evakuálják” január 23-tól az Ukrajnában tartózkodó amerikaiakat, briteket, köztük a diplomatákat is. Mindez a bideni engedékenység eladhatóságát szolgálja. Így ugyanis – reményeik szerint – nem arról lesz szó, hogy az USA nem akar és/vagy nem tud erőt felmutatni az oroszok követeléseivel szemben, hanem arról, hogy Biden elnök megvédte a békét. Elkerült egy olyan háborút, ami az itt, Kelet-Közép-Európában élő népeken kívül igazából senkit nem érdekel, és amiért valójában semmilyen erőfeszítésre nem is hajlandók.

3) „Oroszország gyors és súlyos válaszlépésre számíthat mind az Egyesült Államok, mind pedig európai szövetségesei részéről, amennyiben az »orosz haderő egyetlen további tagja belép Ukrajnába«” – mondta a CNN amerikai hírtelevíziónak adott vasárnapi interjújában Antony Blinken, az USA külügyminisztere „rossz rendőri” minőségében.[10] Feladata az volt, hogy kiigazítsa, illetve semmivé tegye a fent idézett elnöki elszólást.

Vagyis Washington egyszerre fúj hideget és meleget is. A republikánusok meg akarnak egyezni az oroszokkal, hogy Kínára összpontosíthassanak. A demokraták oroszellenesnek mutatják magukat, miközben a mindenáron való megegyezésben érdekeltek.

Európa évtizedek óta abban a hitben ringatja magát, hogy egy gazdaságilag, pénzügyileg erős Svájccá válhat úgy, hogy politikailag független és katonailag semleges maradhat. Ideje ébredezni! Ha az amerikaiak Ukrajnát szabad prédává nyilvánítják, akkor ki állítja meg az oroszokat, és főleg hol? Ha az oroszok következő lépése északi irányba, a balti államok és a lengyelek felé irányul, akkor Németország közvetlenül is érintett lesz. Felemelt mutatóujjal, az erkölcsről és a békéről prédikálva várja az oroszok visszatérését Berlin?

Sem a medve, sem a bivaly, sem a sárkány nem játék

Oroszország két ütemben, először 1994-től 1996-ig, majd 1999 és 2009 között leverte a csecsenek ellenállását, ami közel százezer emberéletet követelt. 2008-ban bevonult Grúziába, majd megállította a szíriai jázmin forradalmat, ottani tengeri támaszpontját megerősítette, elfoglalta a Krím félszigetet, csapatokat küldött Líbiába és Afrikába, és az örmények segítségére sietett Azerbajdzsánnal szemben. Idén „baráti segítséget nyújtott” Kazahsztánban. Hogy Putyinból hiányozna az elszántság, azt a fentiek fényében nem gondolhatja senki komolyan.

Kína még mérlegeli, hogyan reagáljon az ukrán–orosz konfliktusra. Ha az oroszokat támogatja, azt abban a reményben teszi, hogy viszonzást kap, ha megindul Tajvan ellen, illetve továbbterjeszkedik a Dél-kínai-tengeren. Ha Amerika oldalára áll, mit kap érte cserébe? Egy biztos, az orosz–amerikai ellentétből Kínának csak előnye származik, főleg, ha a két fél kölcsönösen meggyengíti egymást. Ha az Ukrajnával birkózó amerikaiaknak egy időben kellene a Tajvan ellen támadó kínaiakkal is foglalkozniuk, az mindkét trónkövetelőnek hatalmas előnyt jelentene. Kína pár évvel ezelőtt 400 milliárd dollárért vásárolt gázt Oroszországtól, amit egy nemrég épült szárazföldi vezetéken át szállít. Ezt a mennyiséget évek óta nem emelték, mert nem tudtak megegyezni az árban. De mióta az amerikaiak tengeri blokáddal fenyegetik Kínát, ami érintené az olaj- és gázszállításokat is, az orosz energiához való hozzáférés felértékelődött. Az oroszok számára az esetleges kínai többletmegrendelés azért is kapóra jönne, mert az Északi Áramlat 2-n Európába szállítandó gáz sorsa az USA ellenkezése miatt késik, de legalábbis kérdésessé vált. Sőt, nagy a valószínűsége annak, hogy ha az oroszok betörnek Ukrajnába, az egész projekt a szankciós politika áldozatává válhat.

Muszlim kártya

A most záruló kazah konfliktusban az oroszok fontos gesztust tettek Kínának. Tokajev, az új kazah elnök ugyanis az USA-hoz kezdte közelíteni országát, ami Hszincsiang, az Ujgur Autonóm Terület miatt aggodalommal töltötte el Kínát. Kína és az oroszok egyaránt attól tartottak, hogy Kazahsztánból destabilizációs kísérletek indulnak majd ellenük, pontosabban hogy Washington rájuk küldi a dzsihadistákat.[11] Azokat az ujgur muszlimokat, akik közül több ezren harcoltak Szíriában a szunnita lázadók oldalán, amerikai parancsnokság alatt. A harcosok többsége mára visszatért Kínába, vagy a határa mentén telepedett le. A muszlim lázadók mögött az oroszok és a kínaiak is az USA-t sejtik. Ezért küldte be az orosz hadsereget Putyin Kazahsztánba, amit Kína igen jó néven vett.[12] És akkor még meg sem említettük, hogy az USA fejvesztett menekülése Afganisztánból igencsak megnövelte a közép-ázsiai dzsihád veszélyét.

Az USA belső megosztottságából, tartós elitválságából, kudarcos és elavult külpolitikájából fakadó gyengeségét ma egyszerre több irányból éri kihívás. Ha az oroszoknak Ukrajnában, illetve Kelet-Közép-Európában engednek, Moszkva növelni fogja a nyomást rajtuk. Ha az USA keménykedik, és erőt mutat Ukrajnában, azt Kína jó eséllyel kihasználja, és megindul Tajvan ellen. Ha az USA Kínával egyezkedik, azzal lemond Tajvanról, ami még az afganisztáni fiaskónál is nagyobb arcvesztést okozna neki. Pedig nagyon úgy néz ki, hogy az oroszokkal és a kínaiakkal egyszerre már nem tud szembeszállni.

Meddig és milyen áron?

Itt az ideje, hogy az USA feltegye magának a kérdést: megéri-e és meddig a világ feletti egyeduralkodói szerep? Miközben erre a kérdésre keresi a választ, jó lenne, ha tudomásul venné, hogy nem folytathatja ott, ahol a bipoláris világ megszűntekor abbahagyta. Ellenpólusának elvesztése miatt ugyanis addigi vonzereje rekordsebességgel elapadt. Demokráciaexportja, ideológiai kizárólagosságra törekvő arroganciája, a demokratizálandó célországok társadalmi rendjének, belső békéjének megdöntésére irányuló, hol sikeres, hol sikertelen destabilizálási kísérletei egyre jobban emlékeztetnek a szovjetek kommunizmusexportjára és arra a felforgató tevékenységre, amit az általa pénzelt és irányított kommunista pártok, illetve fedőszervezeteik folytattak. Már senkit nem téveszt meg, ha az USA az ngó-k, illetve „civil” szervezetek és Soros álcája mögé bújva avatkozik be. Az USA-nak egyre több az ellensége, és egyre kevesebb a barátja, szövetségese. Akik még vannak, azokat napi szinten megalázza, semmibe veszi.[13] Kulturális vonzereje megcsappant. Filmjeinek, sorozatainak ideológiai indoktrinációja a legdogmatikusabb szovjet időkre emlékeztet. A fekete, illetve LMBTQ-szereplők erőltetése egyre kevésbé különbözik az élmunkásokat és osztályárulókat felvonultató sematikus szovjet fércművek világától. És azt utáltuk.

Amióta a két egykor egymással versengő, de egymást kölcsönösen kordában is tartó rendszer helyett az USA egyeduralkodói szerepbe került, módszerei és céljai egyre jobban hajaznak egykori ellenfelére, amit mi a „gonosz birodalmának” tartottunk, és „a bátrak és szabadok” Amerikája után vágyakoztunk.

Ne felejtsük, hogy pont ilyenkor fenyeget a veszély, hogy a megoldhatatlan belső ellentétek megoldására egy gyenge és alkalmatlan elit korlátozottnak induló háborús kalandba bocsátkozik. Arra hivatkozva, hogy ez az utolsó pillanat arra, hogy kihívóját, kihívóit megállíthassa. Csak reméljük, hogy Biden és Putyin elnökök nem ezt az utat választják.

(2022, az orosz–ukrán háború kitörése előtt három héttel)

2 Idézi Françoise Thom: Putyin ultimátuma. Hogyan rombolná szét a NATO-t és mit tehet ellene a Nyugat? Magyar Narancs, 2022. január 13.

3 Woodrow Wilson elnök az első világháború végén hirdette meg, hogy a világot biztonságossá kell tenni a demokráciák számára, illetve hogy ami jó Amerikának, az jó a világnak.

4 Az USA Irakban és Afganisztánban 6 trillió dollárt költött.

5 Is the global order in crisis? Professor John Ikenberry discusses how liberal internationalism can survive. The Hub, 2022. január 5., https://thehub.ca/2022-01-05/professor-john-ikenberry-discusses-how-liberal-internationalism-can-survive/.

6 Az Európai Unió kül- és biztonságpolitikájáért felelős főképviselőjének nyilatkozata. Lásd Henry Foy: EU warns US and Russia against new ‘Yalta’ deal to divide Europe. Financial Times, 2022. január 5.,

https://www.ft.com/content/4fec318e-1e53-4f9a-999a-443a432dd6cd.

7 Lásd erről részletesen Schmidt Mária: Országból hazát. Harminc éve szabadon. Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány, Budapest, 2020.

8 Remarks by President Biden in Press Conference, 2022. január 19.,

https://www.whitehouse.gov/briefing-room/speeches-remarks/2022/01/19/remarks-by-president-biden-in-press-conference-6/.

9 Michael R. Pompeo: Nuclear Weapons, China, and a Strategic Defense Initiative for this Century. The National Interest, 2022. január 18., https://nationalinterest.org/feature/nuclear-weapons-china-and-strategic-defense-initiative-century-199549.

10 Az amerikai külügyminiszter szerint Oroszország gyors és súlyos válaszlépésre számíthat. 24.hu, 2022. január 23., https://24.hu/kulfold/2022/01/23/antony-blinken-ukrajna-oroszorszag-gyors-amerikai-valaszlepes/.

11 Francesco Sisci: China sits and watches as Russia moves on Ukraine. If Russia is concentrated on Europe it could leave more room for China to consolidate power in Asia. Asia Times, 2022. január 22., https://asiatimes.com/2022/01/china-sits-and-watches-as-russia-moves-on-ukraine/.

12 Kínában csak 25 millió muszlim él, a lakosság 1,7 százaléka, Oroszországban azonban a muszlimok a lakosság 10 százalékát teszik ki.

13 Az afganisztáni kivonulás ütemtervéről nem egyeztetett szövetségeseivel, a brit miniszterelnököt Biden elnök napokig nem kapcsoltatta be, pedig jelentős brit katonai kontingens volt a helyszínen. Az USA, Nagy-Britannia és Ausztrália által létrehozott Kína-ellenes atomtengeralattjáró-egyezmény súlyosan sértette a francia érdekeket, ugyanis a már leszerződött francia atomtengeralattjáró-megrendeléseket Ausztrália visszamondta.

Pillanatfelvétel: Kína

„A háború valószínűtlen, a béke lehetetlen.”

Raymond Aron

Megváltozott a világ

A kelet-európai kommunista rendszerek kifulladásával egy időben Kína is szakított a szovjet típusú kommunizmussal. A váltásra Mao Ce-tung halála után utódja, Teng Hsziao-ping vezetésével került sor. Teng olyan forradalmi változást indított el, aminek világtörténelmi jelentősége a bolsevik puccshoz mérhető. Már a hetvenes évek végén több marxista dogmát is nyíltan megkérdőjelezett. Arra hivatkozott, hogy Lenin, Sztálin és Mao is újraértelmezte Marx és Engels tanításait, és az új kínai nemzedéknek is ezt kell tennie. 1978-ban arra szólította fel a párttagokat, hogy hagyják az üres elméleteket, legyenek gyakorlatiasok, mert „az igazságról a gyakorlat és nem az elmélet dönt”. Teng elvetette az osztályharcot, az osztályok közötti együttműködésre, a valóságos érdekellentétek áthidalására helyezte a hangsúlyt. Utat engedett a magántulajdonnak, a mezőgazdaságban a háztáji gazdaságoknak, majd a tervgazdálkodás helyett a piacgazdaságnak.[14] Megnyitotta Kínát a külföldi tőke előtt. Nyugatra küldte tanulni és tapasztalatot szerezni fiataljait, szakembereit. Feladta az egyenlők kizsákmányolásmentes társadalmát ígérő forradalmi célt: a kommunizmust. „Először pár embernek kell meggazdagodnia ahhoz, hogy később mindannyian gazdagok lehessünk” – mondta.[15] Erénynek tekintette a gazdagodást, támogatta a vállalkozásokat. Újra a családot tekintette a társadalom alapegységének. A kapitalista gazdasági rendszerre való visszaállással párhuzamosan biztosította, sőt megszilárdította a pártállam társadalmi, politikai vezető és irányító szerepét. Miután Kína egy szigorúan materialista, parancsuralmi rendszer volt, az államkapitalizmusra és a Nyugat haszonmaximalizálásra fókuszáló stratégiájára különösebb zökkenő nélkül állt át. Mindezt segítette, hogy addigra már egy ideje újra érvényesültek a konfuciánus, meritokratikus elvek. Kína kereskedelmi és üzleti tapasztalatait évezredek formálták, ahogy azt az önképüket is, miszerint ők a világ közepe, és Kína nem más, mint az ég alattiak egyesülése. Az államkapitalizmusra való átállás biztosította a régi-új kínai modell túlélését, amiben az volt az új, hogy a kommunista párt tagjai közül kerültek ki az állami tisztségviselők.

A kínai példa

„A marxizmus nem doktrína, hanem módszer.”

Friedrich Engels

Mire mi 1989-ben a vasfüggönyt leromboltuk, Kína már lépéselőnyre tett szert a visszakapitalizálódásban. Kommunistátlanította marxista–maoista államvallását, megfosztotta utópikus jellegétől, miközben legfontosabb építőköveihez továbbra is ragaszkodott. Ateista, materialista és relativista maradt. A történelmi haladás biztosításának terhét levette a kínai munkásosztály válláról és a tudományizmusra bízta.

A 21. századba lépő Kína sikeresen ötvözte a forradalomtalanított marxizmust a neoliberalizmus gazdaságfilozófiájával. Mindkét nyugati ideológiát a maga képére igazítva olyan hatékonnyá tette gazdaságát, hogy az mára az egész világot lekörözte. Úgy tűnik, hogy a transzatlanti térség neomarxista–neoliberális frigye a kínai sikerprojekt tükörképévé vált. Akárhogy van is, az USA és Kína közötti, éppen kibontakozó újabb hidegháborút egyre kevésbé terheli ideológiai szembenállás, bármennyire „diktatúrázik” is Washington. A két fél közötti ellentét mostanra kizárólag hatékonysági, haszonmaximalizálási és gazdasági, illetve területfoglalási versengésről szól. Rendszereik ugyanis felettébb hasonlókká váltak, neomarxista–neoliberális elitjeik itt is, ott is kizárólag a profitra fókuszálnak. Egyaránt ateisták, materialisták, relativisták, nihilisták. Abban is hasonlatossá váltak, hogy állampolgáraik szabadságát a technológiai eszközök egyre korlátlanabb lehetőségeit kihasználva gátlástalanul kiszolgáltatják a saját, illetve a mindenhatóvá tett állam ellenőrzésének. A különbség legfeljebb annyi, hogy Kína pragmatikusabb, és rég letett a „tökéletességizmusról”. Már évtizedek óta abbahagyta a „barbár” világ átformálását. Nem akar másokat átnevelni, illetve tökéletesíteni. Legalábbis rövid távon. Egyelőre üzletet akar és hasznot. Biológiai, genetikai, géntechnológiai kutatásait, klónozásait is hasznossági és piaci szempontjainak rendeli alá. Marxizmusából minden idealizmust kiiktatott, ami maradt, azt az állam és a fennálló hatalom reálpolitikai érdekeinek szolgálatába állította. Moralizálásra és „jóemberkedésre” nem vesztegeti az energiáit.

Új leosztás

„A marxista filozófiai kategóriák nem helyettesíthetik a tudományos kutatást.”

Vang Ji

Mindez annak fényében tesz szert különös jelentőségre, hogy Kína mostanra geopolitikai kihívóként is színre lépett, egyre jelentősebb szerepet kíván betölteni abban a nemzetközi térben, ahol az USA 1990-től egészen a legutóbbi időkig egyeduralkodó volt. Ez felbőszíti az USA-t, ami Kína megértése és elemzése helyett vele, akárcsak velünk szemben, a színvonaltalan „diktatúrázással” próbálkozik. „Csang Kaj-sek is diktátor volt, ahogy Mao Ce-tung és Teng Hsziao-ping is, de diktátorok a mai vezetők is. Közben megváltozott Kína, megváltozott a világ. Szomorú, hogy az amerikai politika, az akadémiai világ és a média nem látja a különbséget” – állapítja meg az egyik legelismertebb kínai társadalomtudós, Csang Vej-vej.[16]

Igaza van. Új szempontokra, új szókészletre, új elemzésekre és főleg az új folyamatok megértésére lenne szükség. Meg kell értenünk Kínát, Indiát, Afrikát, de mindenekelőtt magunkat. Hol tartunk, mit akarunk, és mire vagyunk képesek? Miben kell változtatnunk, mit kéne megőriznünk, és mire kéne törekednünk? Csang szerint „a Nyugat túlságosan elkényelmesedett. Társadalomtudományuk megrekedt a második világháború utáni állapotában. Ez már csak egy pszeudotudomány. Ezért nem tudták megjósolni Kína felemelkedését. Milyen nevetséges elvárás, hogy Kínán, ami egy több ezer éves birodalom, az amerikai modellnek való megfelelést kérik számon!” – folytatja.

Kínában az utolsó negyven évben meghússzorozódott az életszínvonal. Létrejött a világ legnépesebb, több mint négyszázmilliós középosztálya. Amit 2030-ra nyolcszázmilliósra, vagyis a duplájára akarnak duzzasztani. A kínai középosztály már most nagyobb, mint az USA teljes lakossága. A kínai meritokrácia lehetővé teszi a lentről felfelé áramló mobilitást, amit az USA Ivy college-ekre szűkítő elitképzése mára szinte teljesen ellehetetlenített.[17]

Az USA utolsó 242 éve alatt csak 16 olyan év volt, amikor nem háborúzott. Az elmúlt 40 évben Kína egyetlen lövést sem adott le, az USA mégis Kínát állítja be agresszornak, magát pedig békeszeretőnek – panaszkodik Csang.

Kína mára elég erősnek érzi magát ahhoz, hogy három feltételt szabjon az USA-nak, cserébe a békés egymás mellett élésért. Az első: az állami szuverenitásával összefüggő területek Kína részeként való elismerése. Ezek Tajvan, Tibet, Hszincsiang és a Dél-kínai-tengeren lévő kínai szigetek. A második: az USA tartsa tiszteletben Kína társadalmi berendezkedését, és ne próbálkozzon „színes forradalmak” kirobbantásával és támogatásával. A harmadik: az USA vegye tudomásul Kína jogát a fejlődéshez, a fejlesztéshez és a kereskedéshez, vagyis a modernizációhoz.

Nagyon úgy tűnik, hogy az USA-nak nem lesz más választása. Flottája kiszorult a kínai tengerekről, Tajvan függetlenségének további biztosítása túl nagy árat követelne az USA-tól, aminek megkockáztatása igencsak kérdéses. A kereskedelmi kapcsolatok befagyasztása vagy megnehezítése erős érdekkonfliktusokat generálhat például az Európai Unióval, illetve Németországgal.

Az újjászületett kínai birodalom

„Kína egy alvó óriás. Ne ébreszd fel!”

Napóleon

Hszi Csin-ping elnök 2021 márciusában a pekingi népi nemzeti kongresszus háromezer küldötte előtt tartott beszédében bejelentette, hogy a kínai birodalom újjászületett. Kína újra a világ közepe, és kész betölteni történelmi hivatását. Büszkén állapította meg, hogy Kína a világ legnépesebb birodalma, övé a legnagyobb hadsereg, és a legtöbb innováció is innen indul ki. Mára Kína a világ legnagyobb kereskedelmi hatalma, a legnagyobb hitelező. Tíz éven belül lehagyja az USA-t, és övé lesz a világ legnagyobb gazdasága.

Kína mára olyan infrastruktúrával rendelkezik, ami behálózza a világot. Kikötői, vasútjai, úthálózatai, optikaikábel-rendszere, e-fizetési szolgáltatása és műholdjai révén mindenhol ott van. Míg a 20. században az amerikai, az európai és a japán vállalatok voltak a legfejlettebbek, a 21. században átvette tőlük a vezetést Kína.

Mindezek alapján Hszi jogot formál arra, hogy megszabja az új világrendet. Ez az állam elsőbbségén alapul. Vagyis az intézményeknek, a jognak, a gazdaságnak és a technológiának az államérdeket kell szolgálnia. Az állami ellenőrzés kiterjesztése, az egyén szabadságjogainak és a szabadpiacnak a korlátozása mind erre hivatkozva történik. 2021 októberében Hszi ezt azzal egészítette ki, hogy „Kína történelmi kötelessége az ország újraegyesítése, aminek eleget kell és fog is tenni. Ez vonatkozik Hongkongra, Tajvanra, a Dél-kínai-tengerre”. Az USA-nak tudomásul kell vennie, hogy nincs helye a Csendes-óceán térségében, hivatása az Atlanti-óceánhoz köti – jelentette ki.

Hszi szerint Kína defenzív beállítottságú. Bár állandó támadásnak van kitéve, csak a saját érdekeit védi, szuverenitását félti. Párbeszédben, tárgyalásban és együttműködésben érdekelt.

Ami Tajvant illeti, Hszi már 2017-ben, a Kínai Kommunista Párt 19. kongresszusán kijelentette, hogy a Tajvannal való újraegyesülés a között a tizennégy teendő között van, ami a kínai nemzet megújulásához szükséges. „A szoros mindkét oldalán ugyanannak a családnak a tagjai élnek. Közös a vérük. Senki nem vághatja szét a vérereket, amik összekötnek minket.”

A Selyemút projekt, amit Kína 2013-ban indított el, ugyancsak Kína középponti helyzetét erősíti. Összeköti Ázsiát, Európát, a Közel-Keletet és Afrikát. A projekt neve arra az időszakra utal vissza, amikor Kína a világ vezető hatalma volt. Csak most nemcsak az áruk, de a digitális világ kellékei, az egészséggel és gyógyászattal kapcsolatos javak, információk is rajta keresztül áramlanak. Eddig 60 ország csatlakozott a rendszerhez, és mintegy 200 milliárd dollárnyi kínai beruházás ment rajta keresztül, de a lehetőség mindenki előtt nyitva áll. A Selyemút hatására Pakisztán teljesen átalakult, energiarendszere, úthálózata megújult, kikötői – például a gwadari – hatalmas fejlődésen mentek keresztül, ahogy digitális infrastruktúrája is. Görögországban a kínai beruházásoknak köszönhetően a pireuszi Európa egyik legjelentősebb kikötőjévé változott, és világszinten is az első 50 között van. Brazília nemcsak arra akarja használni a Selyemút nyújtotta lehetőségeket, hogy infrastrukturális fejlesztéseket valósítson meg, hanem innovációs és fenntarthatósági célú forrásokat is szeretne kapni.

Kína a szoftpolitika terén is hatalmas lépésekkel halad előre. 2020-ra már ötszáznál több Konfuciusz-intézetet alapított világszerte, és további ugyanennyit tervez.[18]

Itt tartunk most. Ezzel kéne nekünk itt, Nyugaton valamit kezdenünk. És itthon, Magyarországon.

Amerika kínai szemmel

„Ha erőt kell alkalmaznunk, azért tesszük, mert mi vagyunk Amerika. Mi nélkülözhetetlen nemzet vagyunk. Rendíthetetlen óriások vagyunk, akik a távolabbi jövőt is figyelik.”

Madeleine Albright[19]

Kína egyik fontos szürke eminenciása, a propaganda és oktatás területén több egymást követő pártelnök tanácsadója, Vang Hu-ning, a politikai bizottság tagja 1988-ban, fiatalon, 33 évesen a Fudan egyetem nemzetközi tanulmányok tanáraként hat hónapos látogatást tett az Amerikai Egyesült Államokban. Mintegy harminc városba, húsz egyetemre és tucatnyi állami hivatalba látogatott el. Tapasztalatairól Amerika Amerika ellen címmel írt könyvet. Ebben megállapítja, hogy az USA fő hivatkozási alapja a szabadság, de szívesen utal az egyenlőségre is. A kettő együtt, vagyis az esélyegyenlőség a szabadsággal kombinálva ugyanakkor egyenlőtlenséget eredményez – állapítja meg. A nyugati társadalmakban ezért nem beszélhetünk szociális és gazdasági egyenlőségről, csak politikairól. Vang szerint az USA-ban az individualizmus gátolja az egyenlőség érvényesülését. Úgy látta, hogy az USA az egyenlőséggel szemben egyre inkább a kisebbségek iránti méltányosságra helyezi a hangsúlyt (equality-equity). Meglátása szerint mindez egy olyan társadalomban történik, ahol a teljesen atomizálódott egyének egyre agresszívabban szakítják el magukat hagyományaiktól, kulturális örökségüktől, családjuktól, sőt mára a biológiától is. Ennek esett áldozatául a család is, aminek összetartó ereje – Vang szerint – végzetesen meggyengült, nem képes többé az amerikai társadalom tartópillérének feladatát betölteni. Az amerikai családok már nem nevelik a gyermekeiket, nem támogatják őket fiatalkorukban, nem gondoskodnak az öregekről, nem gyógyítják be a közösség sebeit. Mindezeket a feladatokat a kormányokra tukmálták. Dada-, illetve pesztraszerepet várnak el tőlük.

Az USA individualizmusa perverz és nihilista – állapítja meg. Szerinte ez az USA-t fenyegető legnagyobb veszély. Az USA-ból kiinduló nihilista individualizmus gyorsan és kíméletlenül szétrágja a hagyományos nyugati értékek szövetét. Márpedig ha a nyugati értékrend összeomlik, magával rántja a nyugati társadalmakat is. Vang megítélése szerint az USA-ban egyedül a kistelepülési önkormányzatiság ad okot reményre. Mert az még őrzi hagyományait és különbözőségeit. A politikában a szokások és a hagyományok ugyanis nagy erőt képviselnek, mert azok az emberek szívébe és fejébe vésődtek be. Szemben a törvényekkel, amiket papírra, illetve számítógépekbe írnak.

Amerika isteníti egyes politikusait, sportolóit, üzletembereit, filmszínészeit, énekeseit, felfedezőit és focistáit, nemzeti ünnepeit és űrhajósait. Valóságos kultusszal veszi őket körül. Ez a kultusz fontos szerepet játszik az amerikai társadalom alapértékeinek közvetítésében. Hőseiken, példaképeiken keresztül érik el, hogy az emberek érzései, hite, mintái, vágyai egy irányba mutassanak. Különösen egy olyan végletesen individualista, önző társadalomban, mint az USA, kiemelten fontos, hogy a „szentségek” felmutatásával fogadtassák el a közös értékeket. Ez a sztárkultusz helyettesíti a vallásos kultuszt. Régebben a vallás volt a társadalmi rend támasza. Annál inkább is, mert a szabadságot támogatta, szekularizált volt, vagyis nem volt része a politikának – írja.

A kínai társadalomtudós már harminc éve azt az Amerikát látta, amire mi csak most kezdünk ráeszmélni. Mi azt is kezdjük belátni, hogy az USA hanyatlásában mekkora szerepe van a már rég nem létező status quo romjaihoz ragaszkodó, elaggott és változtatásra képtelenné vált elitjének. Ez az élcsapat nem értette meg Donald Trump elnökségének fő üzenetét, azt, hogy új időszámítás kezdődött, meg kell találni az USA helyét az új körülmények új kihívásai között. Pedig még az agg Kissinger is figyelmeztette őket: „Lehet, hogy Donald Trump egyike azoknak, akik újra és újra megjelennek a történelemben, hogy jelezzék egy korszak végét, és kikényszerítsék a régi beidegződések feladását.”[20] Szavait figyelmen kívül hagyták, mert minden erejüket lekötötte az a törekvésük, hogy Trump elnökségét ellehetetlenítsék, és visszafordítsák az időt a megválasztása előttre, hogy úgy folytathassák, mintha mi sem történt volna. Másra nem maradt energiájuk.

És most ott állnak az USA élén, öregen, fáradtan, tanácstalanul, egy olyan új világban, amit már nem ismernek, nem értenek.

Túlélte az utolsó óráját, mégis meghalt[21]

„…és bár nem vagyunk
az az erő, mely egykor eget és
földet rázott: vagyunk, ami vagyunk…”

Lord Alfred Tennyson: Ulysses[22]

A 20. század Amerikáé volt. A 21. már kicsúszott a kezei közül. Andrew Roberts brit történész párhuzamba állította a brit és az amerikai világbirodalmak szétporladását. Ez utóbbi fő lépcsői a dollárnak mint tartalékvalutának a megroppanása, az USA flottájának kiszorulása a Dél-kínai-tengerről, Kína megállíthatatlan afrikai terjeszkedése, Ukrajna esetleges orosz elnyelése és Tajvan visszatagolása Kínába. „Ahogy a dolgok jelenleg állnak, az USA-nak egy megalázó visszavonulás-sorozatra kell felkészülnie. És ki tudja, hogy mindez milyen hatással lesz az USA mélyen megosztott társadalmára és politikai életére?” – teszi fel a kérdést. Roberts emlékeztet arra a három és fél évtizedre, ami India 1947-es elvesztése után Angliával történt. Másfél nemzedék alatt a történelem addigi legnagyobb birodalma erejéből már csak arra futotta, hogy 1982-ben az USA segítségével, Argentína kísérletét kisiklatva, megtartsa a Falkland-szigeteket. (Azt most ne feszegessük, hogy milyen jogon és főleg mi célból.) A modern birodalmak, állapítja meg, gyorsabban jönnek és mennek, mint az ókorban vagy azóta bármikor.

A nemzetek veszteségeinek kezelését Roberts annak a sémának felelteti meg, ahogy az egyes emberek feldolgozzák a gyászt.

Az első fázis a tagadás. 1947 után erre szolgált az akkor már tizenhat éve létező brit nemzetközösségbe való kapaszkodás, amire hivatkozva a britek azzal áltatták magukat, hogy a birodalom nem veszett el, csak átalakult. Ugyanezzel próbálkozott 2021. augusztus 31-én Biden amerikai elnök is, amikor azt állította: „Az USA befejezte húszéves háborúját Afganisztánban. Ez volt az amerikai történelem leghosszabb háborúja. A történelem legnagyobb légimentő-akcióját hajtottuk végre, több mint 120 ezer embert evakuáltunk. A történelemben még egy nemzet sem hajtott végre hasonlót. Csak az USA-nak volt meg a képessége és az akarata hozzá. Megtettük.” Roberts szerint számos más ország is el tud veszíteni háborút. Vietnám óta azonban ilyen szégyenletes, fejvesztett menekülést az USA részéről nem láttunk. Egyértelmű, hogy ők is a tagadás állapotában vannak.

A következő lépcső a harag és a düh. Ezt érezték a britek az 1956-os szuezi válság alatt, amikor az USA és a Szovjetunió közösen a jelentéktelen hatalmak között jelölte ki a helyüket. Mindkettőre nagyon megharagudtak és duzzogni kezdtek.

Az USA-ban felgyülemlett harag belső elégedetlenséget szült. Az amerikaiak egyharmada megkérdőjelezi Biden elnökké választásának tisztaságát. A düh indokolta azt is, hogy egy csoport 2021. január 6-án benyomult a Capitolium épületébe. Valószínű, hogy a harag motiválja majd azokat, akik a 2022-es kongresszusi választásokon véleményt mondanak az amerikai hegemónia elvesztéséről és az afganisztáni katasztrófáról.

A következő fok: a tárgyalás. A hatvanas évtizedtől a britek újra felfedezték a köztük és az amerikaiak közti különleges kapcsolatokat, és úgy döntöttek, hogy visszakérdezés nélkül beállnak az amerikaiak minden lépése mögé. Nagy kérdés azonban, hogy egy tárgyalásos szakaszban a nyilvánvalóan nem mindig pengeéles Biden mit tud elérni Putyin, illetve Hszi elnököknél. Mit tud kezdeni Iránnal és Indiával? Az eddigiek nem sok reményre adnak okot.

Ezt követi a depressziós fázis. Ez a briteknél a hetvenes években következett be. Lemondtak a nemzetközösséghez fűződő illúzióikról, és 1973-ban beléptek az Európai Közös Piacba. Tudomásul vették, hogy a birodalom elveszett, és hanyatlásuk feltartóztathatatlan.

Az USA ezzel akkor fog szembesülni, amikor a második világháború utáni rend tartóoszlopai egymás után kidőlnek majd, és nem tudják már a dollár elsőbbségét szavatolni.[23] Ami ellen az USA nem tehet semmit. Ettől depresszióba esik majd, zavarodottá, rosszkedvűvé és meghasonlottá válik. Csúnya lesz.

Csak ezt követően lehetséges az elfogadás. Angliában ez Margaret Thatcher alatt történt meg. Sebtapaszként és kárpótlásként a hidegháború győztesei között érezhette magát, ami némi vigaszt nyújtott a végleg elveszett dicsőségért.[24]

Az USA esetében ez sokkal fájdalmasabbnak ígérkezik, mert visszamenőleg érvényteleníti hidegháborús győzelmét, hiszen Kína hegemón szerepben való kiemelkedése és diadala a kommunizmus visszavágójaként is értelmezhető.

Ez tehát a nem is olyan távoli jövő. A jelen pedig egy megosztott, a faji különbségekre és a szexuális devianciákra koncentráló, a múlt terheivel birkózó, önbizalmát és irányát vesztett nyugati társadalom, amely éppen kitépi közös gyökereit, és szétrombol mindent, ami közösséggé tette.

(2021)

14 Több megfigyelőt is küldött a magyar reformok tanulmányozására. Hazánkat egyfajta pilotprojektnek tekintette.

15 Laszlo Ladany: The Communist Party of China and Marxism 1921–1985. A Self-Portrait. C. Hurst and Company, London, 2018, 494–513.

16 ‘We’re really creating a miracle’: Scholar Zhang Weiwei discusses the Chinese state. The Hub, 2021. november 29., https://thehub.ca/2021-11-29/were-creating-a-miracle-scholar-zhang-weiwei-discusses-the-chinese-state/.

17 Az Ivy egyetemek közé nyolc magán-kutatóegyetem tartozik.

18 Elizabeth Economy: Xi Jinping’s New World Order. Foreign Affairs, 2022. január–február, https://www.foreignaffairs.com/articles/china/2021-12-09/xi-jinpings-new-world-order.

19 Clinton külügyminisztere 1998-ban az Irak elleni rakétatámadást indokolva.

20 Edward Luce: Henry Kissinger: ‘We are in a very, very grave period’. Financial Times, 2018. július 20., https://www.ft.com/content/926a66b0-8b49-11e8-bf9e-8771d5404543.

21 TV2, Tények, 2021. november 29.

22 Szabó Lőrinc fordítása.

23 Bretton Woods és Dumbarton Oaks.

24 Andrew Roberts: The Decline of American Empire: A Kübler-Ross Cycle Analysis. Quillette, 2021. december 4., https://quillette.com/2021/12/04/the-decline-of-american-empire-a-kubler-ross-cycle-analysis/.

Megfosztás az alapoktól

Nők a huszonegyedik században – egy győzelem margójára

A 20. század a nők százada volt

„A nő érvényesülésének nincs más akadálya, csak a nő. A nőknek küzdeniük kell, de nem a férfiak, hanem a saját félénkségük és a saját kisebbségi komplexumaik ellen. Azok a nők, akik csak a helyzetükről panaszkodnak, és az elméleti feminizmusba temetkeznek, sokkal nagyobb ellenségei a feminizmusnak, mint a legvadabb nőgyűlölők.”

Miss Gordon Holmes
londoni banktulajdonos, vezérigazgató
(1929)

A 20. században a nők minden törekvésüket elérték, minden célkitűzésüket megvalósították. Ma átlagban hét évvel tovább élnek, mint a férfiak. Tanulnak, tanítanak, dolgoznak, dolgoztatnak, vezetnek, irányítanak. Orvosok, ápolók, mérnökök, technikusok, politikusok, katonák, szakértők, nyomozók. Mégis a legjobb úton vannak afelé, hogy a 21. századot elveszítsék. A férfiak „kiherélése”, az udvarlás, a szex, a kiegyensúlyozott férfi-nő kapcsolatok ellehetetlenítése, vagyis a 20. század végére elért egyensúlyi állapot helyett az uralkodói helyzet megcélzása a nehezen kivívott győzelem elherdálásához vezethet. Kár lenne.

A család

„Egyre nagyobb házunk
és egyre kisebb családunk van.”

A dalai láma

A modern időkig a család vérségi alapon működő gazdasági egység volt, ahol a gyerek a családi gazdaság munkaerő-utánpótlását biztosította. A születések száma magas volt, ahogy a gyermekhalandóság is. Nagy feladatot rótt a családokra, hogy az életben maradt gyermekek egészségben megérjék a felnőttkort. A gyermekszám csökkenése, a várható életkor kitolódása a modernitással, a higiéniás és közegészségügyi viszonyok robbanásszerű javulásával függött össze. Mindez alapvető változásokat hozott a családi és a magánéletben. Abban, hogy jelentősen csökkent a szülések száma, fontos szerepet játszott a női analfabetizmus felszámolása is. A gyermekszám ugyanis a világon mindenhol összefügg az írástudással. Amint a nők megtanulnak írni-olvasni, visszaesik a születendő gyermekek száma.