Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Nataly von Eschstruth

VADRÓZSA

fordította:
Wildner Ödön

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-292-0 EPUB

ISBN 978-963-559-293-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Gänseliesel

első kiadás: 1886

az elektronikus változat az 1992. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító Henry John Yeend King (1855 – 1924) Goose Girl
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Széles, hullámzó vetések, piros pipacsosmezők, barnálló tarlók végtelen fenyvesektől szegélyezetten, vagy tőlük meg-megszakítva, az erdő szélén pedig a sás koszorúzta tó ezüstös csillogásával: ki ne ismerné ezt a sajátos északnémet tájképet, amely ugyan nem dicsekedhet színes változatosság bájával, de mégis olyan vonzó, könnyek közt mosolygó költészet!...

Június volt; a rózsák nyiladoztak. A levegő szinte reszketett, olyan forró és tiszta volt. S ha a szél olykor-olykor meg-megrebbentette szárnyait, csak tikkasztó illathullámokat keltett, amelyektől ő maga is megmámorosodott, úgy, hogy bágyadtan lankadt le a hársfavirágok közé s nem rezdült többé...

A kis patak mentén, széles lóhere- és burgonyasávok közt fiatal leányka lépkedett. Homlokára és szemeire színehagyott szalaggal díszített, durvafonású szalmakalap vetett árnyékot, mely nagy hanyagul ült finom fejecskéjén. Aranyszőke haja kissé kuszán, két gazdag fonatban himbálózott a hátán. Erősen kikeményített, egyszerű kartonruha fedte karcsú alakját s egészen lenyúlt durva bőrből készült esetlen szeges cipőjéig, amely mély nyomokat hagyott a laza homokban. Egyik napbarnította kezével, lassan és kényelmesen jókora vajaskenyeret, a másikkal meg pompás cseresznyeszemeket emelgetett fölváltva szájához és jóízűen majszolgatott. Olykor-olykor megállt, a mezőt kémlelte, végre hirtelen lehajolt:

- Végre-valahára: négylevelű! - hallatszott ajkáról diadalmasan. - No, Monsieur Friedel, most nyisd ki szemedet. Még mindig szerencsétlen flótásnak tartasz? Íme, itt van a szerencsém!

A vajaskenyeret fogai közé véve, nagy vigyázva nyúlt elálló zsebébe. Régimódi kötésű könyvecskét vett elő s egy pillanatig elgondolkozva tartotta ujjal között.

- Hm, fölnyitom, talán az a hely mondja meg, mi szerencsét hoz nekem a négylevelű!

Így tanakodott bájos fontoskodással, azzal lassan kinyitotta a könyvet és visszafojtott lélegzettel, s a sorokat az ujja alatt kezdte olvasni:

„Rózsa, rózsa, rózsika,

Puszta vadvirága,

Céda fiú rátalál,

Lélegzete majd eláll.

Oly édes, oly drága.[1]”

Ünnepélyes hangon, hűségesen végig olvasta az egész költeményt, majd mélyen felsóhajtott:

„Sírt a rózsa, jajgatott,

Tűrni kell, hiába!”

- Köszönöm az ilyen szerencsét! - méltatlankodott a fiatal hölgy fogai és a vajaskenyér közül. Ezzel a lóherét gondosan belehelyezte a Goethe-versek lapjai közé és zsebre tette a könyvecskét.

Lépteit megszaporázva haladt tovább, majd fűzfavesszőt tört le a patak partján s jobbra-balra csapkodott vele. Az út most elvált a pataktól s a leányka nagy mezőre ért, mely illatos volt a lekaszált szénafüvektől.

Ott ült Boris, a kis libapásztor. A nap rásütött diószín hajára, barna nyakára, eldurvult kezeire, amelyekbe arcát temette. Keservesen sírt.

- Miért bőgsz, Boris, bántott valaki? - hallatszott mögötte egyszerre.

A kislány riadtan kapta föl a fejét és kisírt szemeit kábán meresztette a beszélőre.

- Oh nem, méltóságos kisasszony, nem bántott senki! - felelte végre.

- Akkor hát ne fuserálj bele a Jóisten esőcsináló mesterségébe! Mindjárt megmondod, miről van szó!

Faggatására Boris előhozakodott vele, hogy anyja beteg, nagy lázzal fekszik odahaza, senki sincs mellette s ő most úgy, de úgy vágyódik arra, hogy hazaszaladjon s megnézze, nincs-e szükség valamire. De nem, nem mehet a libáktól, ki vigyázna addig rájuk?

A kisasszony ekkor hirtelen elhatározással így szólt:

- Menj, kukkanj haza, két órát ráérek s addig vigyázok a libáidra! - És hogy meghatottságát leplezze, Boris hátára legyintett a vesszőjével.

- Oh, méltóságos Josephine kisasszony, áldja meg a jó Isten mind a két kezével! - És már neki is iramodott, mint egy őzike, a mezőn keresztül a falunak.

Josephine egy percig tanácstalanul állt a tollas jószágok között, majd az illatos szénából kényelmes helyet rakott magának az út szélén sorakozó lombos fák árnyékában. Forrón tűzött a nap s ő a megkönnyebbülés sóhajával dobta le fejéről a széles kalapot. Jóságos, de pajkos pofikáján még küzdött a gyermek és a fölserdülő szűz. De hogyan ül le kemény szoknyájában, agyon gyűri... No, de hisz azt is bátran levetheti, ez a hely olyan elhagyatott; nem is vetődhetik arra más, mint egy pár jámbor napszámos vagy a milimári. Így aztán megkíméli a felsőruháját, melyet Renate néni parancsára - ha törik, ha szakad - egy hétig kell viselnie, gyűrődés nélkül! Gondolatát tett követte, pillanat alatt levetette szoknyáját s odébb ráterítette egy bokorra - olyan volt, mint egy duzzadt léggömb - azután boldog örömmel hevert le az illatos szénára.

Pár percig így élvezte édes semmittevését, de azután elunta magát, fölugrott, ruhája zsebéből előhúzta a kis Goethe-kötetet és fehér alsóruháját gondosan letakarván Boris zsákjavai, aki eső, szélvihar ellen magára szokta húzni azt, a szénára könyökölt; szinte elfeledkezett tollas védenceiről s egészen belemerült Goethe verseibe...

Az illatos fenyvesek magas fala között vonuló keskeny, nyílegyenes úton ezidőben két lovas ügetett egymás mögött. Nem lovagolhattak egymás mellett, mert a legutóbbi zivatar nagyon megrongálta az utat s a bőséges esőtől odasodrott homokhullámokat és kis buckákat kellett kerülgetniök.

- Átkozott pusztaság! - dohogott a fiatalabb lovas. - Hisz itt éjnek idején nyakát szeghetné az ember. Állj. Golden dream, állj! - szólt gyönyörű pejménjét parírozva.

Feltűnően szép ember volt, tökéletesen előkelő mozdulatokkal. Termete magas és nyúlánk. A könnyed biztosság, amellyel a nyeregben ül, első pillantásra elárulják a sportembert s ezek közt is a lovastisztet. Gondot nem ismerő vidámság, könnyű élet tükröződött az arcán. Ajka körül a győző fölényes mosolya játszott, aki hozzá van szokva a diadalokhoz, még ha megszakadt szívek jelzik is az útját. Pour passer le temps. „Töltsük el vele az időt” - ez volt a jelszava a szerelemben. Sötét, csinos bajuszkája harmóniában volt dús fürtjeivel. Civil ruhája nagyon ízléses volt, de nem ficsúros.

Egészen más volt a kísérője. Magas, tagbaszakadt férfi, kissé félszeg mozdulatokkal, széles pirospozsgás arccal, amelyből két világoskék hűséges szem ragyogott ki. Haja, bajusza aranysárga. Amikor ifjabb társa az „átkozott pusztaságot”, a rossz utakat szidta, ő ezt felelte:

- Látni, Günther, hogy el vagy kényeztetve, mily kevés akadállyal találkoztál eddig az életben, kivéve a steeplechase-pályán. Szidod a szülőfölded, én meg bájos idillnek találom, amely oly jól esik békés nyugalmával, mint egy korty friss forrásvíz a székesfőváros égetően forró sivatagának fojtogató pora után, amelyet az ember oly soká volt kénytelen nyelni.

- Persze, persze, Hattenheim, ez rád vall: forrásvíz, fekete kenyér, kis kunyhó, melyben elfér egy boldog szerelmes tubicapár, ezek a te gusztusod legmagasabb igényei. Ha nem tudom, hogy ilyen vagy, nem is hívlak meg Lehrbachba. Nekem meg milyen jó, hogy itt vagy, nélküled naphosszat legyeket csapkodnék s megsavanyodnám, akár a muslicás bor. De hát kénytelen-kelletlen el kellett jönnöm az édesatyámmal. Miniszteri bokros elfoglaltságából s apátiájából kizavarta, hogy lehrbachi birtokunk bérlete lejárt s hogy új szerződést köthessen, ismernie kell a mai állapotokat. De hát gróf Lehrbach miniszter úr Őexcellenciája fél az unalomtól, ezért ide vezényelte kedves fiacskáját, Lehrbach Jób Günther gróf hadnagyot, azaz csekélységemet, személyes szolgálattételre. Ez pedig idejekorán viszont biztosította magát egy villámhárítóval, aki íme, itt előtte üget, jól megtermett vállával, kedves kenderparókájával...

Huszártisztek voltak mindketten, ugyanabban az előkelő ezredben szolgáltak, a székesfővárosban, egymással szemben laktak, sőt szegről-végről, Ádám-Éva révén rokonságban is álltak. S természetük jelentős különbözősége ellenére, vagyis inkább ennek a révén - hisz azt mondja a francia: les extremes se touchent, - lassan-lassan elválaszthatatlanul jó s meghitt barátok lettek. Gróf Lehrbachot elkényeztette s kissé felületessé tette a sors. Önző volt, de leginkább csak a parkettán és a női szívek fölött való uralma tekintetében. Különösen az vonzotta, hogy nem kellett attól tartania, hogy barátja vetélytársa lesz s kiüti őt az udvari „infant cheri”, nyergéből. Hisz a jó Hattenheim Reimarnak nem volt semmi olyan különös talentuma, amely szalonbéli, társasági érték lett volna; nem játszott semmiféle hangszeren, nem hódolt előkelő kártyajátékoknak, nem táncolt, nem énekelt, nem költött szonetteket, sem balladákat. Hogy szereti a képzőművészeteket, ez nem nagy baj, hisz ő maga - Lehrbach - tűrhetően festeget s mégsem azzal csinál karriert. Tehát, mindent összegezve: ez a Hattenheim termetével, arcával, jóságos és kényelmes természetével igen alkalmas asszisztencia volt az ő hódításaihoz.

Az ifjú gróf kezdetben még csak külsőségekből indult ki, de utóbb, hogy Hattenheim színarany, önzetlen jellemét is megismerte, már nemcsak érdekből maradt mellette, hanem tiszteletteljes szeretetből is. És Hattenheim? Neki először is jólesett, hogy amikor Sziléziából a székvárosba helyezték, távoli fiatal rokona őt, az udvari társasági formákban kevésbé járatlant, készségesen bevezette a magas körökbe. Utóbb ő is igaz csodálója lett gróf Lehrbach ünnepelt szépségének, ügyességének, sőt fényes tehetségének, mely nemcsak a „társaság” parkettáin nyilvánult, hanem a komoly művészet terén is: Lehrbach pompás könnyedséggel kezelte a ceruzát és ecsetet s különösen azzal tűnt ki, hogy pár futó vonással frappánsan el tudta találni a legnehezebb arcot, alakot, helyzetet is. A gróf azonban ezt a tehetségét is sokáig könnyen vette: beérte azzal, hogy merész és mulatságos társaságbeli karikatúráival, melyeket táncrendekre vázolt, megnevettette a főrangú társaságot; sőt Sylvia hercegnő első kotillon-rendjelét is ezzel érdemelte ki. Hattenheim addig kérte, sürgette, hogy utóbb komolyabb tanulmányokra is adta magát.

Lehrbach azon csodálkozott, hogy Hattenheim mennyire nem udvarlós természetű. Sokszor csipkedte ezért, hogy vagy szerencsétlen szerelmes, vagy titkos jegyes, vagy szív nélkül jött a világra.

- Megállj, barátocskám, egyszer majd szembe találkozunk a cserkészterületeden! - ingerkedett viszont a jóképű „kövérke”. (így nevezte el őt Lehrbach.)

- Ettől nem félek - felelte Lehrbach kacagva, - gusztusunk nagyon eltér. De megígérem neked, ha egyszer úgy gondolod, hogy megvan az „igazid”, jelentkezem nálad és engedélyedet kérem, hogy szerethessem.

Azóta évek múltak, s ők mind jobban összeforrtak. Egymás mellett maradtak, mint most is Lehrbach és Gross-Stauffen-uradalmak között elvezető hosszú unalmas úton. Az út most kiért a fenyves sűrűjéből, a mező szélén kőris fasorban folytatódott s lassanként leereszkedett a síkságba, amelynek bokros-cserjés hátteréből vörös háztetők s az ódon stauffeni kastély négy szürke tornya emelkedett ki.

Hattenheim mély gondolatokba merülve nézett poroszkáló barna lova nyakára, amikor hirtelen szorítást érzett karján s Günther gróf hirtelen a fülébe mormolta:

- Stop, Reimar!

Hattenheim íziben megállította lovát s éppen kérdezni akarta: mit akar Lehrbach, mikor az megelőzte:

- Haliga! Nini, egy remek kép, kövérkém, pompás idill! - A mezőre mutatott, ahol a lóhere- és krumplitáblák közt a verőfényben békés libanyáj legelészett, míg kissé oldalról egy rakás szénán ott könyökölt aranyszőke pásztoruk s úgy belemerült olvasmányába, hogy észre se vette a lódobogást. Bájos profilja lovasok felé volt fordulva s lágy, tiszta vonalakban emelkedett ki az árnyas háttérből.

- Pompás idill - súgta Lehrbach, szemét le nem véve a leánykáról, - s olyan falusi stúdium, amelynél jobb nem is kínálkozik ceruzám, ecsetem számára. Láncos, lobogós, mily édes pofika ez a libapásztor, akár egy üde Vadrózsika. Biz’ Isten, lekapom, úgyis megígértem néhány falusi vázlatot Sylvia hercegnőnek.

Már elő is vette vázlatkönyvét, azzal lova gyeplőit barátjára bízta, szinte nesztelenül leugrott, S a finom homokban lábujjhegyen lopózkodott közelebb egy kőrakásig. Erre leült - elég kényelmetlen ülőke volt biz’ az - s térdére fektetve a vázlatkönyvet, buzgón rajzolni kezdett.

Modelljének sejtelme sem volt minderről s példásan nyugodtan viselkedett. Helyzete változtatása nélkül lapozgatta az oldalakat s ha kis keze olykor egy-egy elszabadult tincset elsimított a homlokán, ez semmiképp sem akadályozta a művészt, hogy elkészüljön nagyon hasonló, bár kissé a karikatúraszerű képmásával: ugyanis hangsúlyozta a Boris toldottfoldott zsáktakaróját és az esetlen szöges cipőket, valamint a tollas alattvalókat is komikus pózokban csoportosította a leányka köré.

De „libapásztor Vadrózsika” mindezt nem látta s azt sem, hogy Günther gróf dolga végeztével visszalopózkodott barátjához s lovához:

- No kövérke, ez megvolna, nőrablás anélkül, hogy az érdekelt észrevette volna. Hadd hallom illetékes kritikádat!

Ezzel átnyújtotta neki a vázlatot és pajkos, kissé önelégült tekintettel várta válaszát.

Hattenheim hosszasan, komolyan vizsgálta a rajzot, olykor összehasonlító pillantásokat vetve a modell felé. Lassankint szelíd és meleg mosolygás derítette fel arcát:

- Mesés - mondta végre. - Úgy találom, rég sikerült neked valami ennyire jól! Pedig lesütötte a szemét! Hiába, egész fickó vagy te, Günther! Köszönöm.

Ezzel visszaadta a vázlatkönyvet, amelyet a gróf a zsebébe csúsztatott.

- Igen, sajna, lesütötte a szemét! - tért vissza Hattenheim megjegyzésére, amidőn ruganyosan lóra perdült. - De nem baj, ez csak a papíroson van így, in natura majd mindjárt reánk nyitja lelke égszínkék ablakocskáit. Rajta, közeledjünk hozzá!

Csettintett nyelvével, s a pejmén mindjárt ügetni kezdett. Hattenheim gépiesen követte lovával. A dobogás hangját letompította a finom homok. Egyszerre csak gróf Lehrbach gomblyukához nyúlt, kivette onnan a búzavirágot s ügyes lendülettel dobta oda közvetlenül a buzgó olvasó felé. A fiatal leány fölriadt e percben és sötétkék nagy szemei rámeredtek a lovasokra.

- Nos, Vadrózsika, ennyire elmélyedtünk az olvasásban? - szólt nevetve a gavallér, lovát megállítva. - Szabad tudni, mit olvastunk?

A leányka fülig elpirult, ijedten összecsapta Goethéjét és gyorsan fölugrott. Szeme egy pillantásra találkozott Lehrbachéval, amikor kérdezte:

- Vadrózsika? - S mielőtt a gróf a leány különös kérdését megmagyarázhatta volna magának, Josephine ujjai lázas sietséggel kezdtek lapozgatni a kis könyvben.

Günther mosolyogva intett barátjának:

- Olyan istenien naiv, hogy még ezt a növénytani bókot sem érti meg kommentár nélkül. De bocsánat, szép gyermek, szakítsa félbe egy percre olvasmányát s feleljen egy kérdésemre.

Ám a helyettes libapásztor mintha nem hallotta volna szavait, rámeredt a könyv egy helyére. Igen, mürmögte mintegy magának, itt van:

„Rózsa, rózsa, rózsika.

Puszta vadvirága.”

Azzal leejtette a könyvet és ragyogó szemével tekintett föl a grófra, míg szívét ez a gondolat dobogtatta meg: „Hát ez a te szerencséd!”

Lehrbach megkérte, mutassa meg azt a szerencsés könyvet, amelyet ily buzgón olvasnak. Josephine odaadta neki.

- Ah Goethe! Nos kövérke - szólt Hattenheim, - ünnepélyesen bocsánatot kérek e vidéktől, melyet vad pusztaságnak becsméreltem. Lehet-e több kultúrát követelni, ha itt még a libás mezőn is klasszikusokat olvasnak. - Majd megpillantotta a négylevelű lóherét.

- Ahá, frissen szakította? Tudja, hogy ez szerencsét jelent?

Wetter von Stauffenberg Josephine egyetértően biccentett:

- Már be is köszöntött - szólt bájos naivitással.

- Úgy, úgy, hogy érti ezt?

- Csak úgy. Maga véletlenül erre lovagolt és „Vadrózsiká”-nak szólított - vallotta meg aranyos nyíltsággal.

- S ezt szerencsének tartja? - kérdezte a gróf s tüzes nézésétől hirtelen megzavarodott a leányka, úgy, hogy lesütött szemmel, hebegve keresett választ.

Lehrbach addig olvasni kezdte a Heiderröschent-t.

- Nos, mi lenne, ha ez a fiú - ciki én vagyok - ezt a hajnali üde Vadrózsikát csakugyan ezer örömmel szemlélné? - tette hozzá.

Leírhatatlan pillantás felelt neki a gyermeki kristály szemekből, ujjongó elragadtatás, zavar és édes félelem, tartózkodás - mindez benne volt.

- Ki ön? S mit keres itt minálunk? - kérdezték a piros ajkak.

- Be akarom bizonyítani bátorságomat, hogy nem félek a vadrózsa töviseitől - felelte a lovas.

Éppen közelebb akart lovagolni, mikor a mező felől hangos, örömteljes kiáltás hallatszott:

- Kisasszony, méltóságos kisasszony, már megjöttem!

Lehrbach csodálkozva nézett oda, s szegényes ruhájú, vézna parasztlányt látott a krumpliföldön át feléjük rohanni. Egy perc múlva már mellettük is termett. Hirtelen elkapta Josephine kezét s megcsókolta:

- Köszönöm alássan, méltóságos kisasszony, hogy tetszett vigyázni a libákra! Anya is jobban van már s nála van kisöcsém.

A két lovas csodálkozó pillantást váltott. Lehrbach megemelte kalapját:

- Méltóságos kisasszony? - ismételte kérdő hangon. - Ezer bocsánat, valóban nem sejtettem...

- Hogy itt minálunk nemesi hölgyek őrzik a libákat? - egészítette ki kacagva Josephine. - Ugye ez mulatságos? Mindjárt észrevettem, hogy összetévesztett Borissal, mert egyáltalában nem volt respektussal irántam. Haha! Micsoda furcsa arcot vág! Az ember agyon nevethetné magát!

- Valóban egészen elképedek! - felelte Lehrbach s rögtön feltalálta magát a helyzetben: ő is a komikus oldaláról fogta föl botlását. - Persze, ilyen aranyos személyre nem voltunk elkészülve; nem bánom, nevessen ki könyörtelenül, de egy percre sem sajnálom ezt a kis misztifikációt, amelynek köszönhetem, hogy előbb megismerhettem, mielőtt a környék urainál tiszteletünket tettük. Engedje meg, méltóságos kisasszony, hogy bemutassam von Hattenheim hadnagyot. Nekem - folytatta kalapját még egyszer megemelve - az a szerencse jutott osztályrészemről, hogy birtokos szomszédjuk lehetek. Nevem: gróf Lehrbach Jób Günther.

Josephine közben fölkelt s ott állt furcsa öltözetében. Boris eső-zsákját még mindig ott tartotta csípőjénél, ahonnan az sok redőjű rongyos paplanként borult alsószoknyájára; szőke haja félig elüldözött fonatokban lógott és sok szénaszállal volt teli; kezében a fűzfavessző: bizony komikus jelenség volt így, amikor a bemutatkozást ünnepélyes pukedlivel viszonozta s gyermeki nyíltsággal fejezte ki örömét, hogy íme, birtokos szomszédjukat megismerheti.

- Minálunk - tette hozzá - eddig nagy volt a magányosság, s olykor bizony nagyon, de nagyon is unatkoztam magam, bár viszont igaz, hogy nem igen voltam máshoz szokva.

De - ugye? - ez most másképp lesz, s többször meglátogatnak majd minket?

Azzal bájos elfogulatlansággal nyújtotta neki kis kezét. Lehrbach, amikor finom gyöngyszürke kesztyűs kezébe fogta, csodálkozva látta, mily nap barnította s kevéssé gondozott, össze-vissza karmolt kis kéz az. Elmosolyodott.

- Igen - felelte, - mihamar eljövünk s azontúl mentöl gyakrabban. - Újra mélyen szemébe nézett s idézte: „Hisz nem szabad felednie, hogy a bárónő a Vadrózsika, s hogy én a „céda” fiú az út szélén találtam.”

Josephine ragyogó szemmel, fejbiccentéssel helyeselte:

- Hisz tudtam, hogy az a négylevelű szerencsét hoz...

Még tovább gyónt volna, ha Boris meg nem cibálja a ruhája szélét:

- Méltóságos kisasszony, el ne felejtse, hogy öreg méltósága meghagyta, szedjünk a kertben ribizkét.

Lehrbach ajka körül elfojtott mosoly játszott:

- Ah, föltartóztatjuk házi kötelességeiben? Ezt nem szeretnők. De engedje meg, hogy holnap mélyen tisztelt szüleinél tisztelegjünk s engedélyüket kérjük, hogy nagyon gyakran meglátogathassuk házukat, viszont pedig, hogy a Lehrbachék portája is várhassa kedves vendégül Stauffen urait.

Josephine örömmel felelte:

- Igen, jöjjenek holnap s mintől korábban, hogy soká együtt lehessünk. Mindjárt bejelentem Önöket a nénimnek s a bácsimnak. De szabad egy jó tanácsot adnom? Ha azt akarja, hogy jó barát legyen velük, Bernd bácsival beszélgessen sokat a császárjáról, - azt roppant csodálja és szereti, - Renate néninek pedig valahogy meg ne kergesse pulykáit az udvaron!

Lehrbach elkacagta magát:

- Ne féljen, bárónő, a pulykák és Renate néni biztosak lehetnek a két huszár békeszeretetéről! Mindenesetre csókolom kis kacsóit a jó tanácsért. Isten vele most! S még egyszer sok szerencsét a költő Vadrózsika soraihoz - szólt jelentőségteljes tekintettel lehajolva, visszaadván a Goethe-kötetkét. Még egyszer mélyen megemelte kalapját, sarkantyújával megnyomta a mént, amely magasra ágaskodott s nekiugrott az országútnak, gyors ügetésbe váltva. Hattenheim is köszönt; ám Josephine-nek csak két szeme volt, s ez a szempár - mintegy elbűvölten - meredt a „céda fiúra”, aki e percben úgy lovagolt tova, mint az ifjú és szép Szent György lovag. Így hát a szegény Hattenheim úr viszont üdvözlés nélkül maradt; telt száján mélabús vonás cikázott át. Ő is megsarkantyúzta hát lovát és követte barátját.

[1] Dóczy Lajos fordítása.

II.

A nap aranysugárba vonta Stauffen-kastélyt. „Kastély”-nak hívta mindenki, holott a tornyos tető a nedves ódon falak fölött szinte szégyenlősen, szerényen hajlott előre, mintha pironkodnék a nagyhangú elnevezésen. Magas ívelt kőkapu vezetett a négyszögű, hiányos kövezetű udvarba, amelyre a kastély homlokzata évek hosszú sora óta ugyanazzal a lehangolt, szürke ábrázattal, zord, üveges szemekkel tekintett alá. A fölvezető kőlépcső fölött, félig-meddig lehullva, kopottan díszelgett a Von Wetter-család címere. Ám a konyhakertről nézvést a komor, öreg épület sokkal kedvesebb arcot mutatott, akár csak egy rokokó-kisasszony. Játszi kiugróival, erkélyével, kúszó rózsáival, repkény- és vadszőlő díszével. Mintha Csipkerózsa palotája lenne - a káposztáskert közepette. Poézis és próza egymás mellett. De Stauffenben minden gyakorlati cél követett, amióta a vén kapitány, Bernd von Wetter és felesége gazdálkodott benne.

Josephine kétéves volt, amikor anyja után atyját, Bodo Wetter von Stauffenberg bárót is elvesztette, aki magát halálra zúzta le a lováról. A temetés előtti nap ócska, üveges hintóban megérkezett a kis leány bácsikája, Bernd báró, egy keménytartású katona, s nénikéje, egy termetes, tekintélyes dáma, hogy szerető gyámolítói legyenek a kis árvának.

Bernd báró otthagyván a katonaságot, birtokai magányába temetkezett. Eleinte keveset konyított az egész gazdálkodáshoz; mérgelődött a csámpás, lomha munkásokon, a tehenek, juhok se tetszettek szép lovakhoz szokott szemének, szinte haszontalannak tartotta őket. Ellenben nyilvánvaló kedvvel rendezett be egy kis ménest és egy agárfalkát. Ha a tiszttartó s egyéb személyzet utasításait kérte, rendesen - hosszabb fontolgatás, pipafüsteregetés és bajuszpödrés után - vállukra tette súlyos kezét e szavakkal:

- Tudja mit? Menjen csak feleségemhez. Neki már tőről-hegyre kifejtettem, mint akarom a dolgot; e percben egyéb bokros teendőm van, s nem jut eszembe, de feleségem mindent pontosan tud, hisz falun nevelkedett.

S csakugyan mihamar kitűnt, ki az úr és parancsoló Stauffenben: a magas, tekintélyes méltósága, Renate báróné, rövid, kemény mozdulataival, okos macskaszemével, energikus alakjával. Apró, arisztokratikus kezeivel keményen ragadta meg a gazdaság gyeplőit s bölcsen, takarékosan, nagy körültekintéssel kormányzott a házban, szántóföldeken egyaránt.

Remete-magányosságban teltek az évek; az öreg házaspár szinte egészen elfeledte, mily elegáns és zajos életet élt hajdanában a fejedelmi székvárosban. Az eleganciát legyőzte a takarékosság, hogy fillér-fillérre gyűljön Josephine számára, s egykoron nyugodtan elmondhassák: „Jó sáfáraid voltunk; megőriztük, sőt megszaporítottuk vagyonodat.” Teltek az évek, ezüstös szálakkal vonták be Renate asszony halántékát. Josephine homlokára pedig a kikelet csókját lehelték, mitől kinyílik az ifjú élet bimbója. Vadrózsaként nőtt és szépült a leányka, akit a falusi lelkész leckéiről nem egyszer elcsábította bácsikája hívó szava, ha egy újonnan fölfedezett rókalyukat kellett megszemlélni, vagy egy elszabadult csikót kellett visszaterelni.

17 éves lett, de gyermek volt szívben, lélekben, vágyakban, akarásban. A magányosság elvarázsolt Csipkerózsikája, akit majdan az igazi királyfi csókja ébreszt föl virágálmából...

Vasárnap volt. A nap bekukucskált a sűrű gesztenyelombon át a kastély udvarára s megmosolyogta a leánykát, aki jó két órája már, hogy ötpercenként lerohangászott a magas kőlépcsőn, kémlelni, nem jő-e már valaki a kőris fasor felől, majd ismét bekiáltott a szolgálónak a konyhába: „Ne öntsd fel még a kávét. Még nem jönnek!” Mert, hogy jönni fognak valakik, ezt egész Stauffen tudta, hisz újév napján kívül évszámra nem tért be vendég hozzájuk, úgyhogy a mai látogatás nagy esemény volt. Sőt olyan nagy esemény volt, hogy - amint a konyhatündér a kisasszonyt mindjárt fölvilágosította - a méltóságos asszony maga főzi a kávét, a javából, melynek fél fontja 80 fillér; kuglóf is lesz, mandulával spékelve, s a féltett ünnepi csészék, tányérok is előkerültek. Josephine éppen azt tudakolta, hogy hány tojást nyelt el a kuglóf, amikor az első emeleti ablakban megjelent Renate asszony ünnepélyes főkötője, lila szalagokkal, s harsányan szólt le: