„Ezt a könyvet egy boldog ember írta, aki az általa jól ismert és rajongásig szeretett erdőben él. Elképesztő tapasztalatát olyan szépen és érzékletesen adja át, hogy mi is azonnal részesévé válunk az örömének, bennünk is felragyog az a boldogság, amit gyerekkorunkban éreztünk erdei kirándulásaink során. Arra biztat, hogy használjuk az erdőt, és megmutatja, ezt hogyan érdemes és hogyan szabad. Wohlleben könyvét csak arra az időre érdemes letenni, amíg kimegyünk az erdőbe.

De oda is vigyük magunkkal!”

Kökéndy Ákos, WMN

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Peter Wohlleben: Gebrauchsanweisung für den Wald

Piper, München/Berlin, 2018

Fordította Malyáta Eszter

Copyright © Piper Verlag GmbH, München/Berlin 2017

Hungarian translation © 2019 Malyáta Eszter

Magyar kiadás © 2019, 2020, 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Kiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotók © diamant24/Shutterstock (gomba);
Petr Salinger/Shutterstock (madár); grafvision/Shutterstock (lepke); Triff/Shutterstock (falevél); lukaszemanphoto/Shutterstock (vadkan)

Második kiadás

ISBN 978 963 633 134 4

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Használati utasítás az erdőhöz?

Amikor a Piper Kiadó megkérdezte, nem írnék-e egy erdei kalauzt, egyfajta használati utasítást az erdőhöz, rögvest lelkesen igent mondtam. Imádom az erdőt és rajongásom életem nagy részére rá is nyomta a bélyegét. Igazából a véletlen műve, hogy belecsöppentem ebbe a világba. Voltaképpen biológiát akartam tanulni az egyetemen, ugyanis sok mai diákhoz hasonlóan én sem igazán tudtam, mihez is kezdjek a természet iránti érdeklődésemmel. Édesanyám azonban felfedezett az egyik napilapban egy hirdetést: a Rajna-vidék-Pfalz tartománybeli Erdészeti Igazgatóság felsőoktatási képzést indít. Jelentkeztem, felvettek. A következő négy évet tanulmányi gyakorlatokon és előadótermekben töltöttem.

Amivel aztán a gyakorlatban szembesültem, az fényévekre volt az álmaimtól. Az, hogy irdatlan nehézgépekkel dolgoztunk, amelyek tönkretették az erdő talaját, csak a jéghegy csúcsa volt. Kontakt rovarölő szerek alkalmazása, tarvágások vagy ősöreg fák kivágása (vén bükkök, amelyeket annyira szeretek) – egyre értetlenebbül figyeltem, mi folyik az erdőkben. Tanulmányaim során megtanították nekünk, hogy ezek az intézkedések az egészséges erdők fenntartását szolgálják. Talán furcsának fogják találni, de ezt a mai napig diákok ezrei hiszik el a professzoraiknak. Értetlenségem elutasításba torkollt, és fogalmam sem volt, hogyan tudnék még évtizedeken át ezzel a hozzáállással tovább dolgozni.

Ám 1991-ben, az Eifel-hegységben fekvő Hümmelben találtam egy erdőtulajdonost, aki szintén az ökológiát szem előtt tartva kívánt gazdálkodni. Létrehoztunk együtt egy olyan erdőgazdálkodást, amely vegyíti a rezervátumot és a kíméletesen használt parcellákat. És még valami, ami nagyon fontos: szerettük volna a lakosságot is intenzíven bevonni. Ennek érdekében számos programot hirdettem meg. A legextrémebb ötlet a túlélőtúra és a rönkházépítés volt, ám a legnagyobb érdeklődés a fák csodálatos világáról szóló vezetést övezte. A vezetéseket követően gyakran megkérdezték a résztvevők, hol tudnának utánaolvasni a hallottaknak. Egy vállrándításon kívül nem nagyon tudtam mit válaszolni, ugyanis nem ismertem semmiféle, a témába vágó szakirodalmat. Miután a feleségem is folyton nyaggatott, hogy legalább egypár gondolatot jegyezzek fel a látogatók számára, következő lappföldi nyaralásunk alatt papírra vetettem egy jellegzetes erdei idegenvezetést. A kéziratot elküldtem néhány kiadónak, és közöltem a nejemmel: ha év végéig senki sem jelez vissza, az annyit jelent, hogy nem tudok írni.

Mint láthatják, nem így történt. Nagy örömömet leltem az új tevékenységben. Az írás révén még több emberben tudom felébreszteni az erdők iránti lelkesedést, véleményem szerint ugyanis nem használjuk ki eléggé ezt a természeti kincsünket. Mármint nem az erdőgazdálkodás értelmében, nem, ezen a téren már most is túllépjük a határt. A fák között rejlő apróbb-nagyobb titkokra gondolok, amelyek csak arra várnak, hogy felfedezzük őket. És ehhez egyetlen dolgot kell tennünk: kisétálni az erdőbe.

Toronyiránt

Ismerős a helyzet? Úton vagyunk az erdőben a gyerekekkel, és egyszer csak hangoskodni kezdenek. Bújócskáznak, találnak egy kis vadállatot és harsányan világgá kürtölik a felfedezésüket, vagy egyszerűen csak örömükben rikoltoznak. A felnőttek reflexszerű figyelmeztetése nem sokat várat magára: Pszt! Csendesebben! Ne kiabáljatok!

Miért is ne? Tényleg zavarja a szarvasokat és őzeket, ha az emberek hangoskodnak? A vadon élő állatok alapvetően szeretik a csendet, de nem arról van szó, hogy zajérzékenyek lennének. Ha vihar tombol a fák fölött, vagy heves zápor kopog, akkor nem hallják a többi hangot. Például a közelgő farkas vagy hiúz lépteit, ez pedig az őzek és szarvasok számára életveszélyes lehet. Ezért szeretik a szélcsendes, száraz időjárást, amikor messziről kivehető minden egyes lépés a roppanó ágacskákon.

Az emberek okozta lárma nem zavarja az állatokat, mert nem hatja át az egész erdőt és csak egy irányból hallható. A nagy emlősállatok ráadásul tisztában vannak azzal, hogy legfőbb ellenségük nem zsákmányszerző körúton jár épp: merthogy azok mi vagyunk, emberek, egészen pontosan a vadászok. Még ha a farkasok és hiúzok lassacskán visszatérnek is az erdeinkbe, zöld lódenkabátos kollégáik ezerszer nagyobb számban képviseltetik magukat. Nem csoda, hogy vadállataink félelme elsősorban a kétlábúakra összpontosul. Ha vidáman énekelve járjuk az erdei utakat, vagy séta közben hangosabban beszélgetünk, azzal jelezzük a többi teremtménynek, hogy nem vadászok vagyunk. A fenti megállapítás még a tulajdonképpen szélsőségesen félénk vadmacskára is igaz. Rájuk is vadásztak ugyanis, mert feltételezték, hogy elragadják az őzeket. Az őzeket? A vadmacska ugyan nem rokona a házimacskának, de a méretkülönbség csak minimális köztük. El tudják képzelni, hogy a cicusuk felzabál, mondjuk, egy tacskót? Túl rövid hozzá a foga, és nem tudja elég nagyra tátani a száját ahhoz, hogy megfogjon egy ilyen nagy méretű állatot. Ennek ellenére évszázadokon át tartotta magát a vadászok körében a fáma, úgyhogy kíméletlenül üldözték a tigriscsíkos ragadozó állatot. Aligha lepődhetünk meg azon, hogy ilyen félős lett!

A hangos erdőjáró embereket az állatok nem tekintik veszélyforrásnak. Egyszer egy januári napon egy látogatócsoportot vezettem az erdészkerületem hófedte öreg bükkösében. A program végén a kirándulók szerették volna megtekinteni az úgynevezett kegyeleti erdőt, az erdei temetőt. Miután egy órát nézelődtünk, visszagyalogoltunk a parkolóhoz. Ekkor vettem csak észre, hogy egy fa alatt felejtettem a hátizsákomat. A gyakornokunk felajánlotta, hogy visszamegy érte. Amikor negyedóra múlva visszatért, rettenetesen izgatott volt. Egy vadmacskával találkozott, amely békésen keresztezte az útját. Az állat minden bizonnyal a közelben várta ki, hogy a jókedvű és ennek megfelelően bőbeszédű csapat elhagyja az öreg erdőt. Hasonló élményben volt részem egy évvel később egy forró júliusi napon is ugyanezen a kegyeleti emlékerdei parkolóhelyen. Terepjárómra támaszkodva egy munkatársammal beszélgettem, amikor is egy vadmacskára lettem figyelmes. Teljes lelki nyugalommal tért át az egyik erdei útról a másikra, tőlünk mindössze ötven méterre. A közelben fekvő út szemmel láthatóan nem izgatta, ami arra utal, hogy a félénksége inkább a csendes, aljnövényzetben osonó embernek szól. Mindebből tehát arra következtethetünk, hogy az erdőben okozott zaj senkit sem zavar, pláne nem a gyerekek csapta lárma. Vagyis nem, ki kell magamat javítanom: a vadon élő állatokat nem zavarja, egyes felnőtteket már annál inkább.

Amikor toronyiránt nyargalunk, a korlátlan szabadság érzete hatja át a lelkünket, és erről többnyire más országok jutnak eszünkbe. Szeretem az Egyesült Államok délnyugati részén fekvő néptelen, kihalt vidékeket, nem mintha emberkerülő lennék, dehogyis, de ezek a végtelen tájak valahogy elvarázsolnak. Míg Európában a távolba tekintve a pillantásunk minduntalan villanyoszlopokba, autópályákba vagy településekbe ütközik, Új-Mexikóban, Arizonában vagy Utah államban határtalan távlatok nyílnak az erdőkön és hegyeken túl.

Ám a távlatok csakis a pillantásunknak szólnak! Mert a közutakból elágazó utak a legtöbb esetben le vannak zárva, mégpedig helyenként a szó szoros értelmében. Egy délnyugati körutazásunk során végig drótkerítések mellett haladtunk, amelyek az utaktól jobbra és balra több száz kilométeren át csírájában fojtották el a szabadságérzetünket. Gyakran csak homok és szikla volt a kerítés mögött – mintha attól tartanának, hogy valaki ellopja! A magántulajdonban lévő földekre (és ilyenből rengeteg van arrafelé) senki sem teheti be a lábát, erre folyamatosan táblák figyelmeztetnek.

Németországba hazatérve tudatosult bennem, mennyivel jobb helyzetben vannak nálunk az erdőlátogatók. Nemcsak az utak, hanem maga a teljes erdőterület szabadon rendelkezésünkre áll. Ha tehát bármikor az erdőben akarunk bóklászni – csak tessék! Senki sem fog megakadályozni minket ebben, hacsak nem a kevés kivétel egyikében járunk épp. A természetvédelmi területeken, nemzeti parkokban és kisebb zárt erdőkben többnyire jelzőtáblák mutatják, ha nem szabad letérni a kijelölt útról. Ám mivel az ilyen helyek csupán egy kis hányadát teszik ki a teljes erdőterületnek, és ráadásul mindig világosan fel is hívják rá a figyelmet, alapvetően nem tévedhetünk tiltott területre. További kivételt képeznek a frissen, fiatal fákkal beültetett kultúrák, különösen ha be is vannak kerítve. Bármennyire is nagy a kísértés, hogy átugorjuk a kerítést és toronyiránt lerövidítsük az utunkat, ne tegyük, inkább kerüljük meg ezt az erdőszakaszt!

Az utolsó tiltott hely az éppen folyamatban lévő fakitermelés. Ahol motoros fűrészek zúgnak, vagy aratógépek dübörögnek, ott életveszélyben vagyunk. Az akár negyven méter magas fák dőlési iránya nehezen jósolható meg, ráadásul a bokrok gyakran észrevehetetlenné teszik a kirándulókat. Ezért az érintett erdei szakaszon már több száz méterrel a tulajdonképpeni fakivágási terület előtt figyelmeztető feliratok sorakoznak, vagy egy piros-fehér szalaggal zárják le teljesen a területet. Az erdők túlnyomó része azonban mindenféle korlátozástól mentes, így ott valóban elmerülhetünk a fák varázslatos világában. Mindez azonban csak a gyalogosokra érvényes, a kerékpárosok és a lovaglók kötelesek a kijelölt utakon haladni, minden más közlekedési eszköz számára pedig általában teljes mértékben tilos a behajtás.

Hogyan menjünk tehát toronyiránt? Leginkább a sűrű lombos erdők alkalmasak erre. Itt a talaj többnyire mentes a növényzettől, és a törzsön elhelyezkedő ágak sem zavarnak. Tűlevelű erdők esetében egészen más a helyzet, különösen ha a fákat sűrűn egymás mellé ültették. Ilyenkor a szomszédos lucfenyők, erdeifenyők és duglászfenyők elhalt alsó ágai mint karok fonódnak egymásba, és gátolják az átjárást. Néhányszor még az is előfordult, hogy háttal haladva küzdöttem át magam az ilyen ültetvényeken. Így nem csapódnak az arcomba az ágak, és – ami még veszélyesebb lenne – nem szúrják ki a szemem. A lombos erdő sokkal barátságosabb. Ha a fák alatt füvet látunk, akkor kerüljük ki. A reggeli harmat vagy a füvön megülő esőcseppek pillanatok alatt átáztatják a cipőnket, és ilyen terepen ettől tartósan még a beépített speciális membránok sem óvnak meg.

Komoly kihívást jelenthet a szeder is. Természetesen nem a gyümölcs; többnyire csak a bogyók nélküli, indázó növényhez van szerencsénk, amelynek ágai egymásba gabalyodva néhol métermagas akadályt képeznek. Ha ilyen területen akarunk átjutni, akkor úgy kell haladnunk, mint egy gólya. Tapossuk le a legfelső indát a lábunkkal a földre, terheljük a súlyunkat erre a lábunkra, majd a másikkal lépjünk a következő indára. Elég vicces látványt fogunk nyújtani, de hát úgysem lát senki. Ha sietünk, vagy nem szeretnénk ilyen nyakigláb benyomást kelteni, megeshet, hogy egy-egy inda szabályosan foglyul ejt. Mint egy összeszoruló lasszóból, alig tudunk kiszabadulni az akaratlan ölelésből, és ha megpróbálunk továbblépni, akkor a tövisek közé zuhanunk – aúúúú!

A zuhanás veszélye akkor is fennáll, ha egy meredek hegyoldalon caplatunk. Nem azért persze, mert nem tudunk megállni a lábunkon, nem. A végzet az avar vagy a hó alól leselkedik ránk: a halott ágak formájában, amelyek kérge már elkorhadt. Fentről lefelé, a lejtővel párhuzamosan fekszenek a hegyoldalban. Ha ilyen ágra lépünk, a lábunk oldalirányba, lefelé elcsúszik, mint egy csúszdán. Velem, noha tulajdonképpen ismernem kellene a veszélyt, már többször is előfordult ilyen kis baleset. Amikor tudatosan észlelem, hogy korhadt ágra tapostam, általában már késő. Megbillenek, kapálózni kezdek a karjaimmal, végül elvágódom a földön. Nedves időben jobb, ha kerüljük a meredek részeket. Azt tanácsolom, hogy hegyoldalon leginkább a vadak által kitaposott csapásokon közlekedjünk. Mivel az állatok is ugyanazzal a problémával küszködnek, mint mi, ők is csak a kitaposott, és ezáltal sík ösvényeken járnak. Ezek ugyan keskenyek, többnyire nem szélesebbek harminc centiméternél, de ez elég ahhoz, hogy biztosan lépkedhessünk. A hosszabb hegyoldalakon szakaszonként találunk párhuzamosan futó vadösvényeket, úgyhogy ha lefelé szeretnénk haladni, vagy el akarunk fordulni, akkor egyszerűen csak válasszuk az egy vagy két ösvénnyel lejjebb fekvő utat, és aztán ismét biztonságosan követhetjük az állatok nyomát.

Ha végre leértünk a völgybe, gyakran patak keresztezi az utunkat. Mind ez idáig megúsztuk száraz cipővel a kirándulást, és nem ártana, ha ez így is maradna. A legtöbb toronyiránt haladó társunk tehát megpróbál átugrani a patakon. Nem tűnik nagy mutatványnak, elvégre a kis vízfolyások általában nem szélesebbek egy méternél. Ekkora távolságot tulajdonképpen bárki képes átugrani, nem? Az azonban már nem igaz, hogy száraz talajon állnánk. Különösen azok a patakok, amelyeknek a partszakasza lapos, annyira átáztatják a partot, hogy ott kis mocsaras területek keletkeznek. A nagy ugrás után így aztán sokszor ingoványos talajra érkezünk, és a nedves, hideg víz fentről szépen befolyik a lábbelinkbe. Hogyan tudnánk ezt elkerülni?

Először is keressünk egy olyan szakaszt, ahol a patak partja meredekebben felfelé húzódik. Itt jó esély van arra, hogy a felszín alatt kövek vannak. Ha szorosan a fák mellé lépünk, az is fokozza esélyünket, hogy a cipőnk tiszta, a lábunk pedig száraz marad, mert a gyökérzet úgy viselkedik, mint egy lábtörlő. Könnyebb helyzetben vagyunk, ha a patak nem mélyebb, mint amilyen magas a cipőnk, és köveket is látunk – akkor bátran lépjünk bele a vízbe. Az idők folyamán a víz lemosta a kövekről az iszap utolsó nyomait is, és többnyire olyan biztosan állnak a mederben, mint a macskakő a belvárosban – na jó, nem teljesen, mert néha azért kicsit csúszósak. A területemen járva még sohasem fordult elő velem, hogy belesüllyedtem volna a patakmederbe, a puha rézsűn azonban annál inkább. Az egyetlen kockázat abban áll, hogy rosszul becsüljük meg a patak mélységét, de hát akkor is csak legfeljebb vizesek leszünk, nem pedig piszkosak.

A sár és a láp rossz időben örök téma. A túracipőket nyilvánvalóan kemény bevetésre tervezték, de ki szeretné feleslegesen tisztogatni a sáros bőrt? Arról már nem is beszélve, hogy legfeljebb egy kis lé becsorog, ha túl mélyen belesüllyedünk a vízbe. Tanácsos tehát a cipő talajnyomását azáltal csökkenteni, hogy a lépésfelületet növeljük. Jó szolgálatot tehetnek például a földön heverő ágak. Ha rájuk lépünk, a súlyunk eloszlik a nagyobb felületen – de ügyeljünk arra, hogy a fa ne legyen korhadt. Különben csak annyit hallunk, hogy „reccs”, és hiába volt minden erőfeszítés: mégiscsak egy emelettel lejjebb kerültünk.

Ágakat nem mindenütt találunk, viszont fűcsomóból akad elég. Ezek a kis párnácskák úgy ágaskodnak ki a vízből, mint egy sziget a mocsárból, és meglepően stabilak. Ha tehát szigetről szigetre gázolunk, száraz lábbal átjuthatunk a másik oldalra. Ez azonban csak a patakfolyásokra áll, semmiképpen sem igaz a lápokra. Ott a füvek alatt szivacsos tőzegláp terül el, és minél messzebb merészkedünk, annál instabilabbá válnak.

És ha nem is szeretnénk toronyiránt menni? Az, hogy a bozóton és az aljnövényzeten keresztül verekedjük át magunkat, nem csak előnyöket hordoz magában. Ha kettesben kirándulunk és beszélgetni akarunk, akkor nem ajánlatos letérni a nagyobb utakról. Ilyenkor ugyanis sokszor keskeny utakon lehet járni, libasorban tudunk csak haladni, és így a túra hamar elég némává válik. Tanácsos ráadásul némi távolságot tartani egymástól, hogy a visszacsapódó ágak ne sértsék meg a mögöttünk haladót, ettől aztán még nehézkesebb lesz a társalgás.

És egyébként is: miért kellene unatkoznunk? Útközben rengeteg felfedeznivaló vár ránk. Ott vannak például a nehézgépek nyomai. Mérhetetlenül bosszantó, ha frissen gyérített erdőben sétálunk és a legszebb utak elsüllyednek a sárban. Nem disznóság, hogy a túrázóknak bokáig érő sárban kell caplatniuk, csak mert a kereskedelmi célú erdőgazdálkodás mindenre tekintet nélkül irtja a fákat? Mindkét oldalt meg tudom érteni, az erdőtulajdonosokat is. Hiszen az utakat kevés kivételtől eltekintve valóban csak azért építették, hogy a kivágott farönköket a teherautók el tudják szállítani a legközelebbi fűrészüzemig. Ugyan ki engedheti meg magának, hogy tekintettel legyen a pihenni vágyókra? A nehézgépeknek pedig nem okoznak gondot a latyakos utak. Régen csak télen vágtak ki fákat, és kizárólag száraz időben vagy fagyok idején szállítottak. Az éghajlatváltozás korában azonban a hideg évszakban már csak eső esik, és a hőmérséklet is általában fagypont fölött jár.

Az én erdészkerületemben is egyre többször adódnak olyan helyzetek, amelyekben csak vesztesek vannak. Gyakran már ősszel befejezzük a faszállítást, ha az örökös szürkeségben az utak nagyon feláznak. Az utóbbi időben egyre ritkábban teljesül az a reményünk, hogy legalább egy-két napig fagyjon, és így megdermedjenek az utak. Mindeközben a kivágott fa a gombafertőzések miatt egyre rosszabb minőségű, a vevők pedig joggal tartanak a súlyos anyagi veszteségtől. Legkésőbb márciusban muszáj elszállítani a fát, mielőtt végleg megromlana az áru, és ekkor egyes fatörzsek már hat hónapja fekszenek az erdőben. Az utak eliszaposodnak, és később komoly összegeket kell fordítani a helyrehozatalukra.

Látogatóink gyakran számolnak be arról, hogy más erdőkben szabadidős tevékenységeik során durván feltartóztatják őket. Többnyire zöldbe öltözött idősebb urakról van szó, akik terepjáróikból kihajolva valamilyen tilalomra hivatkoznak. Mindenekelőtt kérjük meg őket, hogy mutassák fel a szolgálati igazolványukat. Ilyennel többnyire nem rendelkeznek, tudniillik vadászati felügyelőkkel van dolgunk. Ők olyan segítők, akik a helyi vadászati bérlők keze alá dolgoznak. Vadászati védelem feliratú, zöld színű kártyájuk, amely a szélvédő mögött díszeleg, hivatalosnak tűnik, ám valójában bárki rendelhet ilyesmit magának az interneten, és ki is teheti az autójára, akárcsak a Mezőgazdaság, Erdőgazdaság vagy hasonló feliratú matricákat. Ezek lényegében véve csak azt igazolják, hogy az illető jogosult behajtani gépjárművével az erdei utakra. Igazán hivatalosnak csupán az Erdészet vagy Erdészeti Igazgatóság feliratú kártyák számítanak, amelyeken az adott tartomány vagy város címere is fel van tüntetve. Az ilyen autókban erdészek ülnek, akik megfelelően képesek és kötelesek is igazolni magukat. A kollégák azonban általában nem ellenőrzik a kirándulókat, szerényen meghúzódnak a háttérben.

Sok vadásznál más a helyzet. Őket zavarja, ha este, amikor a vadlesen a vadra várnak, megjelenik egy kései kiránduló, pláne, ha kutyával (ráadásul póráz nélkül) járja az erdőt. Ilyenkor megeshet, hogy hiábavaló volt az akció, és érthető, ha a vadászok feldühödve ereszkednek le a vadlesről. Az, hogy a „rendbontókkal” szemben úgyszólván rendőrökként lépnek fel, egész egyszerűen jogszerűtlen. Persze ki mer szembeszállni a haragos emberekkel, akiknél ráadásul fegyver is van? Úgyhogy jobb, ha ilyenkor szép csendben feljegyezzük az autó rendszámát, és inkább visszavonulót fújunk. Ha túl heves volt a verbális támadás és közben még a fegyver is az illető vállán lógott (vagy akár kézbe is vette), akkor jogosan teszünk feljelentést kényszerítés miatt.

Tartalom

Használati utasítás az erdőhöz?

Toronyiránt

Nyomkeresés

Az állatok megfigyelése

Irány a gombák!

Frissen mosott hajjal és – agyoncsipkedve

Kullancsriadó

Jó vadászatot!

Porszemnyi veszély

Helló, Piroska!

Határozókönyv – nem szárazon

Igazából szerelem?

Erdészeti kisszótár

Favágók

Természetvédelem – szerelem következményekkel

Villámlás és mennydörgés

Mese az üvegcserépről

Óra és iránytű nélkül

Túlélni az erdőben

Amikor az erdészből temetkezési vállalkozó lesz

Mit szabad, és mit nem?

Éjszaka az erdőben

Öltözködési szabályok

A mi erdőnk

Erdei séta februárban

Erdei séta májusban

Erdei séta augusztusban

Erdei séta novemberben

Gyerekekkel az erdőben

Zárszó

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Sarabun – SIL Open Font License
Spectral – SIL Open Font License