ELSŐ RÉSZ

MOHI UTÁN

TATÁROK

– Jó uram, erre, erre! Itt látok egy völgyet, ligetes erdőkkel. Ott gyorsabban haladhatunk.

– A lovak alig bírják már…

– Mennünk kell. Legalább amaz erdőig!

– Megpihenünk, felség, hamarosan. És holnap reggelig alszunk.

– Állítsatok őröket, kiknek jó a fülük és a szemük.

– Úgy lészen, felséges uram.

Szerte menekültek, kik megmaradtak. Béla arra gondolt: vajon most hányan futhatnak, és hányfelé? Az erdélyiek, kik közülük életben maradottak, nem mernek kelet felé menni, hiszen mindenütt tatárokat sejtenek, arra különösen. De megmenekülhetnek-é azok, kik napnyugat felé veszik az irányt? Dénes fia Dénes, a testőrök kapitánya és maga is úr, jó tanácsot adott három napnak előtte. Nem nyugat felé menekültek, amerre a tatárok biztosan üldözik a magyarok királyát, hanem inkább kicsit észak felé vették az irányt. Az üldözőiket talán lerázták, de lehet, hogy jó nyomolvasóik vannak és nem hagyták megtéveszteni magukat? Lehet, hogy itt vágtatnak valahol mögöttük? Nincs idő arra, hogy eltöröljék a patanyomokat. Bárki láthatja, hogy erre haladnak. Majd’ harminc lovas. És az értő szem kiolvashatja, hogy mind nagyon fáradtak már. Egy patakból itatnak és az emberek is isznak. Az őrök teljes fegyverzetben figyelnek, tüzet nem rakhatnak, hát csak a szemükre, fülükre hagyatkoznak. Nemcsak a királyt és társaikat, de enmagukat is őrzik, saját életükért is fejükkel felelnek. A lovak éjjel legelnek hosszú pányvára eresztve, egymástól távol, hogy mindegyiknek jusson fű – aztán reggel tovább, étlen-szomjan és komoran ülnek nyeregbe. Majd ha valami akad, megeszik nyersen, mert tüzet rakni nincs idő, és ilyen áruló jelet nem hagynának maguk után.

Béla nehezen aludt el. Tömérdek gondolat kavargott a fejében. Miért, miért veszítettek Mohinál? Százszor sorolta a lehetséges okokat. Vagy ürügyeket csupán? Nem voltak ott az erdélyiek, őket a tatár már korábban tönkreverte. Tíz-tizenkét vármegye, vagy több is, nem küldte el seregét, otthon maradt az egri püspök és sok más főúr. És bizony a csatatéren nem az a főpap vagy gróf hiányzott leginkább, hanem azok a százak, akiket magával hozott volna. Volt néhány olyan csapat, amely a királyi táborba tartott, de útközben tatárokkal találkoztak, és azok bizony minden efféle magyar csapatot elpusztítottak. Pósa erdélyi vajda seregéből csak hírmondók maradtak. A váradi püspök nem volt ott, hiszen ugyan mivel jött volna? Annak előtte az ő csapatát úgy elverték a tatárok, hogy örült, ha ép reverendával futhatott hazáig, és menten bezárkózott Váradon. No és a dunántúli vármegyék? Mire elindították volna a katonáikat, már véget is ért a csata Mohinál.

Vajon tudják-e már, mi történt? Béla lelki szemei előtt felmerült egy rémes látvány: magyar katonák menetelnek, háromszögletű zászlócskák a lándzsák végén, még boldogok, hiszik, hogy elverik a tatárokat és megszerzik tőlük azt a zsákmányt, amiből otthon majd tehenet vagy kicsiny földet vehetnek maguknak… Ha csak két arannyal térnek is haza, már örülnek.

Senki sem tudja, mekkora csapás érte a Hont. Még ő maga is csak sejtette. Most már nehezen hitte el, hogy ők tényleg hatvanötször ezren lettek volna. Akkor nem így végződik a küzdelem! Nem lehetséges inkább, hogy a magyarok csak feleannyian voltak, a tatárok meg sokan? Hitte, hogy egyes menekülők majd félelmetesen hatalmas tatár seregről fognak regélni, így marad meg az utódok fejében is. Hogy a kevés magyart elverte a sok-sok tatár? Így bizonyosan kevésbé szégyenteljes lesz a vereség, legalábbis az emberek, a túlélők fejében, emlékeiben. De önmaga előtt nem titkolózhatott. Talán tényleg nem voltak oly sokan, mint hitték. Ezért is veszítettek. Most sok úr nem is hitt a tatár veszedelemben, úgy vélte, egy kis rablócsapattal ütköznek meg, jól elverik őket és hazavonulnak, mire eljő az aratás ideje, az utolsó katona is otthon lészen és megmarkolhatja a kasza nyelét.

Másnap reggel – mert mindig eljő a másnap, soha nincs ez másképpen – arra ébredt, hogy Dénes finoman rázza a vállát. Mert hiszen nem illő dolog az, hogy egy alattvaló, még ha katonabajtárs is, csak úgy megrázza királya vállát. Talán még érintenie sem szabadna. De hát most menekülnek, egy a sorsuk, legyen bár király az egyik, testőr, katona vagy szolga a másik.

– Kelj fel, jó uram. Indulunk tovább.

Korán indultak el, még hallgatott az erdő, alig láthatták a fák törzsét, a bokrok körvonalait.

Zsombor, Lukács, Ákos, a három fivér még pirkadatkor kiment a folyónak partjára. Valami vonzotta őket a Dunához. Hiányzott már a sirályok kiáltása? Az ismerős látvány? A vízből áradó hűvösség? Április vége felé járt az idő, és szeles, szeszélyes volt minden nap. Megesett, hogy egy nap ötször is eleredett az eső, és ötször sütött ki a nap, szárítva a füvek nedvességét, oszlatva a hajnali ködöt. A három férfi között Lukács volt a legidősebb. Még nem tudták, mikor született bennük az elhatározás, de aztán hamarosan annyira természetesnek gondolták, hogy amikor a ködös-párás pirkadat után, éppen csak világosban, odaértek a partra, már azt hitték, eleve ezért jöttek:

– Átal kéne úszni.

– Legalább egyikünknek.

– Vagy kettőnek, a harmadik meg maradna e parton és figyelné, nem jöttenek-é a tatárok. Ha jönnek, kiált.

Az elhatározás megszületett. Zsombor arra gondolt: talán maradt valami a műhelyéből. Mit, ha nem tud a kezében átalhozni, de legalább elrejthet addig, mígnem visszaköltöznek. Mert ahogyan a többiek, úgy ő is szentül hitte: egyszer visszatérnek majd a révbe, nem lehet ez másképpen. Az ott az ő földjük volt és lesz, az ő házaik álltak ott, és fognak majd állani a jövőben is. Ákos meg arra gondolt: talán vannak még valahol lovai? Vagy legalább egy? Elkóborolt, vadon él, de ha felbukkan a régi gazdája, tán előjön?

Lukács tudta már, hogy a dereglye maradványát elvitte a tavaszi áradat, majd újat kell építeni. De hogy ez mikor lészen, nem tudhatta, és ez az érzés gyötörte a lelkét. Miféle rév az, ahol nincsen dereglye, és nincsen révész? Néha még afelől is kételkedett, hogy belőle még révész lesz valaha is.

Lassan mentek a parton. Aztán egyszer Ákos megtorpant:

– Ugatást hallok… odaátról.

Hallgatóztak, de a feltámadó könnyű szél – ha volt is – elvitte a kósza hangot. Csak a sirályok rikácsoltak teljes erővel. A nap akkor kelt fel. Erőltették a szemüket, de bár szembeállottak a révvel, nem láttak mozgást. Csak a néhai fogadó felmeredő, kormos falát. Nem volt rajta tető, és a többi házat sem látták. Mert már nem voltak ott, tudták jól.

Lukács megtorpant az oszlopnál, amelyen a kis kolomp lógott. Amit vagy egy hónapja senki sem kongatott meg, mert hát minek tette volna?

– Hideg lehet a víz – így a révész. Mire Zsombor és Ákos egymásra pillantottak:

– Akkor te maradsz a parton, bátya, és jól figyelj!

Gyorsan vetkeztek és ahogyan az anyjuk, Rozália a világra szülte őket oly sok esztendőnek előtte, úgy gázoltak be a parti kövek közé. Hamar elérték a mélyebb vizet. Lukács elindult visszafelé, a folyás mentén. Tudta, az úszókat elsodorja a folyó, jóval messzebb érnek majd partot, aztán gyalog jönnek visszafelé a fogadó irányába. Így is történt. Lukács a messzeségből csak annyit látott, hogy két öccse derekasan megküzd a folyó közepén a sodrással, majd kimászik a partra, aztán láthatta, mennyire fáznak a hideg víz után a hideg levegőn. Szerencsére akkor kelt fel a nap, és bár meleget még nem adott, de lett elegendő világosság.

A két férfi azóta nem járt a keleti parton. Ismerős volt a táj, mégis mennyire idegen! Elölről közeledtek, Ákos lassan ment a karám felé. Nem mozdult ott senki és semmi… de hogyan is gondolhatta volna? Az jutott eszébe, bejárja majd a közeli környéket, kiáltja lovai nevét.

De még nem ért a karámhoz, amikor egy kis fekete folt vágtatott elő valahonnan és ugatva-nyüszítve vetette magát a jövevényre. Úgy örült, hogy azt nehéz lenne elmondani. Sírt és boldog volt egyszerre.

– Nicsak, ez Béka!

Az egyik kutyájuk volt azok közül, melyek a révet őrizték. Az állat végtelen örömében nem kímélte Ákost, és amikor megpillantotta Zsombort, hozzá is odaszaladt és felugrált rá, aminek a meztelen férfi nem örült, hát leguggolt, és a földön fekvő kutyát simogatta erőteljesen. Őt is meghatotta ez a hűség.

– Kilátszanak a bordái. Sokat éhezhetett – vélte.

– De nem ment el innen, várta, hogy visszatérjünk – így Ákos, és körülnézett. Ezt a földet nem lehet itt hagyni, ezt nekik teremtette az Isten. Mindig is az övék volt, meg a régieké…

Hamar bejárták a révet. A házak mind leégtek, csak a kőfalak meredeztek. Az istállókból, ólakból, vesszőből font nyékekből, sövényekből semmi sem maradott. A lovak nem kerültek elő, pedig Ákos eleget kiabált a mezőn. Ha meg a folyó felé fordultak, látták Lukácsot, amint nyugodtan áll a kolompos oszlop mellett. Ha csak áll, nem integet és nem kiabál, akkor nincs baj, nincs ellenség a közelben.

Zsombor talált néhány régi patkót, meg a legnagyobb kalapácsot, ezeket a tatár fosztogatók nem vitték magukkal. Talán túl nehéznek találták? De a kis tűzhelyet és a fújtatókat szétrombolták, ahogyan magát a műhelyt is földre rogyasztották. A fogadó mellett csak a kamra falai meredeztek. És ami nem változott: távolabb a temető, ahol jelöletlen kövek jelzik az egykorvolt révbeliek utolsó nyughelyét… Ott most is nyugalom és örökös csönd honolt.

Béka, a kutya mindenhová követte őket, csóválta a farkát, és amikor a két meztelen férfi úgy döntött, hogy visszamennek a partra, Béka még a vízbe is követte volna őket. Ákos gondolkodott egy pillanatig, aztán visszament az ólak környékére. Az imént ott látott egy szélesebb deszkát. Rövid volt ugyan, de jó vastag, nem süllyedhetett el kis súllyal a hátán. Lehozta a partra, és rátette a kutyát:

– Ne mozogj, feküdj, és ne félj.

Betolták a deszkát a vízbe, rajta a kutyával, és úszni kezdtek. Nem mindig kellett fogni egyik kézzel a deszkát, azt is sodorta az áradat, a férfiakkal együtt, de aztán a folyó közepén hol az egyikük, hol a másikuk tartotta fél kézzel, úszott a másikkal. Amikor végre partközelbe értek, Lukács már várta őket, és hozta a ruhájukat, csizmáikat is. Maga nyalábolta fel Békát, az állat csapzott volt, csuromvizes, de magához ölelte.

És mire az öccsei felöltöztek, lett is egy terve, amit éppen a kutyát szállító deszka sugallt.

– Nincs dereglyénk, de ha majd visszamegyünk sokan, akkor összeütünk vastag deszkákat, amik elbírják egy ember súlyát. Köteleket kötünk a kolompos oszlop tövéhez és azzal kelünk át a másik partra.

– Amíg nem lesz dereglyénk – tette hozzá Zsombor, reménykedve.

Voltak pillanatok, amikor Béla már azt sem tudta, hol van, milyen nap vagyon. A hajnali kelés, a kevés étek, a lovaglás délig, majd egy rövid pihenő után tovább, tovább, elvette az erejét. Szalmabábnak érezte magát. Csak ült a nyeregben, poroszkált vagy vágtatott, a nyílt terepeken a csapat sebesen jutott átal, majd ismét erdőbe érve, utakat és ösvényeket keresve lelassult. A király fásultságát a többiek nem vették észre, hiszen ők maguk is éppen ilyenek voltak. Minden férfi belefáradott már az esztelen hajszába. Oly megszokott lett az a mozdulat, amivel nyeregből félig hátrafordulva lesték, nem bukkannak-é föl az üldözők. A déli pihenés után megint indulás, és megint a hátrafelé lesés… Talán némelyek fejében megfordult a gondolat, bárcsak utolérnék őket az üldözők, lehetne csatázni, védekezni és támadni, ölni és halni. De ez most olyan erőt próbáló küzdelem volt, ahol az ellenséget nem is látták. Mégis sejtették fenyegető közelségét. Megszokták, hogy az éjszakai pihenő alatt felriadva is a nagy csöndességben azt lesték, nem ropognak-é az ágak valahol közel, túl közel, nem gyalogtatárok vagy lovasok közelednek-é.

Béla és emberei akkor már kevés szót váltottak. Váltás lovaik nem voltak, ha valamelyik hátas lesántul, az azt jelentette volna, hogy lovasa is lemarad, valahol majd később csatlakozik hozzájuk, ha a lovát meggyógyította, vagy szerzett másikat. De tudták, hogy mivel rejtett úton menekülnek, hát ahogy a tatárok, úgy saját bajtársaik sem találhatnak rájuk, ha egyszer továbbmentek.

Nem számolták már a napokat. Azok úgyis összefolytak, eggyé lettek. Április volt még, gyakori esők nehezítették vonulásukat. Kisebb hegyek rejtegették őket, legalább néhányan így érezték, hálásan. A Dunához a nagy kanyarulatában érkeztek. Nem akartak átalkelni, mert minek is? Nem Esztergom vagy Fejérvár vagy bármelyik dunántúli város volt a céljuk. Dénes fia Dénes csak egyszer kérdezte meg akkortájt: hová menjenek? És Béla csak annyit válaszolt:

– Pozsonyba.

Nem is szólt már többet. A testőrök látták, amint nyergében zötykölődik, elgondolkozva. Kik azt hitték, őfelsége elaludott, bizony tévedtek. A lelkét gyötrő gondolatok még éjjel a földön fekve sem hagytak neki teljes nyugodalmat. Az egyik legénnyel azért izentek Esztergomba, hogy készítsenek nekik pihent lovakat, és várja ott vagy ötven királyi lovas. Akik átal is jöttek a folyón, és Béla hozzájuk csatlakozott, megfáradt testőreinek egy részét elbocsátotta, de Dénes maradt mellette. Új lova nyergében végre Béla is valamivel jobb kedvre derült. Követve a folyó bal partját, egy helyen, ahonnan látott néhány völgyet és falut is, napfényes időben, annyit szólott:

– Isten segítse meg ezen népet, ki most Magyarhont lakja. Fájdalom tölti el szívemet, ha arra gondolok, hogy ezt a vidéket és az összes többit elpusztítja majd a pogány ellen, ki mögött csak üszkös romok és holtak maradnak.

Azon a napon már nem is szólott többet.

– Jön a tatár!

A kiáltás végigszaladt Pest utcáin. A falu, mi már-már városnak tetszett, felbolydult. Rengeteg ember gyűlt itt össze az elmúlt hetekben. Még hetekkel előbb a királyi sereg itt gyülekezett össze, sok-sok vármegyéből jöttek az ispánok vezénylete alatt a harcosok, kik mind vidáman készültek a győzedelemre, hogy aztán elvonuljanak a tatárok ellen. Akkor megcsappant a lakosság, a város előtti mezőkről eltűntek a sátrak.

De most ismét szaporodni kezdett a nép. Igaz, nem nagyurak jöttenek, kisebb volt az érkezők kedve is, nagyobb az ijedelme. Előbb fáradt lovasok hozták a hírt, hogy a sereg odaveszett. Valaki azt is mondta, hogy Kálmán herceget megölték. Mások azt, hogy Béla és Kálmán együtt menekültek meg, de a herceg súlyos sebe miatt valahol útközben pusztult el. Megint mások úgy tudták, hogy Béla és fivére valahol úton vannak napnyugat felé. De nem hiányoztak azok sem, akik „saját szemükkel látták”, hogy a király úr elesett a mohi mezőn.

A pesti lakosok rőzséből és földből sáncot raktak, árkot hánytak. Lázasan készültek. Voltak persze, kik megfutottak a hírre, csónakosokat fizettek le, vagy lovon, netán gyalog indultak el északnak vagy délnek, követve a Dunát. Túl kicsinek vélték Pestet ahhoz, hogy képes lenne megvédelmezni magát a nagy seregtől. Bár azt sem tudhatta senki, mekkora sereg jő a város ellen. De mióta hallották, mi lett a sorsa Vácnak, kétsége nem sokaknak maradott. Ha ideérnek a tatárok, vége Pestnek is, hisz ezen a sík vidéken, várfalak nélkül, hogyan is állhatna ellen? Többen lehettek azok, kiket semmi sem kötött ehhez a településhez, hát nem szándékoztak itt meghalni. Amikor egy nappal később fekete lovasok jelentek meg a várostól messze, de azért láthatóan, tudták: az egy előőrs lehet, a tatárok kinézték maguknak Pestet, akkor ugyan meddig állhatnak ellen?

Az idegenek elmenekültek, ki pénzét, ki éltét, ki családját féltette, nem maradt ott. Kik mégis igazi pestinek érezték enmagukat, nem haboztak. Bíztak magukban, építették sáncaikat, cölöpkerítést eszkábáltak. Ki ismerte a kardforgatás rejtelmeit, tanított másokat. Vesszőből sövényt fontak, kétszereset is, közébe földet töltöttek, és siettek. Mégsem voltak elég gyorsak, mind több tatár tűnt fel, körbejárták a várost, látták, hogy a Dunának partjára települt, ivóvize hát mindig lészen. Kiéheztetni, szomjaztatni nem tudják, hát másképpen kellett megostromolniuk. Nem vártak soká, már másnap megindult a roham, nem hagyták békén a várost, reggeltől estig, sőt olykor éjszaka is rohamoztak, nyílfelhőkkel borították az eget, messzire nagy dárdákat lőttek ki, sőt valamiféle ostromgépeket is bevetettek, ezekkel jókora köveket lőttek a városra. Gyújtónyilaikkal mind több házat égettek porrá. Aztán rohamokat indítottak, de ezekben soha nem a tatárok mentek elöl, hanem az általuk már korábban legyőzött népek fogoly katonáit küldték. Kik, ha menekültek volna vissza, a saját „szövetségeseik” nyílzáporával találkoztak. A tatárok így érintetlenek maradtak, de a harcosokban nőtt a harag. Ez így ment két napig, aztán az elcsüggedt, fáradt emberek ereje elfogyott. A tatároknak olyan nyilaik voltak, amelyek még az sövényfalakon is áthatoltak, pajzsokat nem kíméltek. Harmadnap végül berontottak, és aki eléjük került, azt megölték, a várost felgyújtották – és még napokig táboroztak mellette, mígnem porig égett, csak utána vonultak el, újabb célpontokat keresni.

– Irgalmatlan nagy a füst. Béborítja az égnek felét.

Ezt Gáspár jelentette a kis csapatnak. A révfalusiak a Dunától nem messze, a legsűrűbb erdőben bújtak meg. Most még ugyan mertek tüzet rakni, ám azt is félve tették. Hiszen tudták már: tévhit az, hogy a tatárok nem tudnak átkelni a Dunán. Egyelőre nem akarnak, mert a hátuk mögött nem hagynának meghódítatlan, ki nem fosztott városokat, le nem égetett falvakat. Hát ők is mertek kis tüzet rakni. Az íjakkal a környéket bejáró férfiak majd mindennap hoztak zsákmányt. Eljártak néha a közeli falvakba, ahol a parasztoknak még volt élelmük, igaz, egyre drágábban adták a révbelieknek.

Gáspár szavát mindenki értette. Az öreg Rozália, kinek ereje fogytán volt, és Viola is ott voltak, valamint Éva és Buda, Boróka és Zsombor, meg a csecsszopó gyermekük. Másik két fivér: Lukács és Ákos, meg Katalin és Máté. Ennyien maradtak a tatár támadás után.

– Pestnek vége? – kérdezte Rozália, fölöslegesen. Leszegték a fejüket. A baj ennél már nem is lehetne közelebb.

– Ha még ott laknánk, most futnánk átal a Dunán – jegyezte meg Lukács, és a keze ökölbe szorult.

Este a férfiak kimentek a Duna-partra, nagyon óvatosan. A szélső fák között maradtak. Északon vörösen lángolt az égbolt, és mindannyian tudták, mi történt. Igaza van Rozáliának, Pestnek vége. Ki tudja, lészen-e még ott nemhogy város, de akár csak kicsike falu?

– Nézzétek a Dunát – mondta rekedten Ákos, és bár már majdnem lement a nap, még volt annyi fény, hogy lássák a szörnyűséget, mi eléjük tárult: hóttak úsztak a folyóban. Nem egy, nem kettő, sok. Férfiak és nők, de még gyerekek is. Voltak ruhátlanul, mert attól is megfosztották őket, mielőtt a vízbe dobták a testüket. Láttak hosszú hajú asszonyt, kinek hátából fekete nyílvessző állott ki. Olykor elúszott egy ló teteme is. Csend volt, és most, ha lehet, még inkább megsűrűsödött ez a gyászos hallgatás. A férfiak csak álltak a parton, nézték, és mindannyiukban felnőtt a harag.

Lassan mentek visszafelé az alkonyi homályban. Ismerték már az utat, bár arra gondosan vigyáztak, hogy az erdőnek egyik szélén se hagyjanak árulkodó nyomokat. Végül Ákos mondotta ki, amit mindahányan éreztek:

– A holtakról nem szólunk az asszonyoknak. Nagyon félnének.

„Már így is félnek” – gondolta Lukács, és hozzátette magában: „mi, férfiak is félünk.”

Erre a pihenőre nagy szüksége volt. Csak amikor biztonságot ígérő magas várfalak között hajthatta fejét álomra, akkor érezte meg, milyen ólmos fáradtság öntötte el a testét. Mit még csak fokozott a szégyen és a vereség tudata. Ha eszébe jutottak, kik a Sajó mellett, Mohinál elestek, még ezen állapotában is nehezen tudott elaludni.

Aztán nagyon gyorsan jött mégis az álom, amely oly mély volt, hogy csak másnap déltájban ébredett fel. A szolgák már nyugtalanok voltak: nem esett-é baja? Egyszer Dénes is beosont a szobába és meghallgatta, hogyan lélegzik Béla. Majd a folyosón mert csak megszólalni:

– Őfelsége mélyen alszik. Hagyjátok így, mígnem magától felébred.

Bizony a tavaszi nap már túlment delelőjén, amikor Béla felébredt. Előbb vizet kért, nem bort, aztán meg étket, sokat. Már javában evett, amikor észrevette, hogy szinte fal, akár egy éhes állat, akkor erőt vett magán. Dénes jelentette, hogy szórványosan jönnek menekülők az országból, keletről is. Bizonyára jó lovaik voltak, és a nyeregben a lovas mögött ült egy másik, láthatatlan, kit Rémületnek hívtak… Attól futottak ily gyorsan.

Estefelé Béla látni kívánta az egyik menekültet. Ki egy férfi volt, papok között forgolódhatott eddig, és mint kiderült, a váradi káptalannál szolgált, mit püspöke, Benedek úr néhány kanonokkal és vitéz kísérőkkel elhagyott, hogy a Dunántúlra menjen.

– A tatárok észak felől jöttek, felséges uram. Németek is voltak közöttük.

– Németek? – döbbent meg Béla. A szeme tágra nyílott, erre nem számított.

– Úgy hírlett, hogy ama tatár vezér, Kádán nevezetű, korábban ráment az „aranyvárosokra”, ama bányákra, miket főleg az oda telepített németek, másképpen szászok míveltek. Jó vitézek is voltak, elsőre szembe is szálltak a tatárokkal, de aztán, hogy városukat védjék, megadták magukat. Ámbátor az a hír járja, hogy a tatárok azokat megkímélik, akik felhagynak a harccal, mindent megígérnek, aztán végeznek a magukat megadókkal is… Hatszáz fegyveres német, hogy megmentse városát, beleegyezett, hogy ezután a tatárokkal tart…

– A gazemberek! – dühöngött a király. A férfi, ki fáradt volt, véreres a szeme, fogytán az ereje, lekonyult bajusza alól beszélt tovább:

– Ama Kádán vezér gyorsan akart lecsapni Váradra, és bizony a németek mutattak neki a város felé egy rövidebb utat, árkon-bokron átaljöttek, nincs az a föld, akadály vagy erdő, ami elriasztaná őket, ha zsákmányt sejtenek. És Váradnak híre bizonyára közöttük is elterjedett, sok zsákmányra számítottak. Egész környékről a városba gyűltek a nők és a férfiak, kik éltüket remélték ott megmenteni. Én éppen a városon kívül voltam, hazafelé tartva egy faluból, és egy dombról megláttam a sok fekete süveges lovast, hát elrejtőztem, később elmenekültem… Váradon csak a székesegyházat védte árok és fal, meg pár fatorony. A tatárok nagyon gyorsan ott voltak, mire a magyarok megpillantották őket, már odaszáguldottak azokon az átkozott apró kis lovaikon, és gyújtó nyílvesszőket lőttek szét mindenfelé, és szétrohantak a városban. Kiket az utakon találtak, mindegy volt, ki férfi, ki nő, avagy gyerek, vagy agg, ott helyben legyilkolták, aztán… elvonultak.

Béla döbbenten nyitotta volna a száját, hogy kérdezzen, de erre már nem volt szükség, a káptalani szolga máris mondotta:

– Elbújtak a környéken, egy napig, kettőig, közben bizonyára erősítést kaptak más tatár csapatoktól. Ez egy ismert tatár fortély, mondják azok, kik valahol az orosz síkságokon már előbb is találkoztak velük. A mi lovas katonáink, páncélos vitézeink, akik a székesegyházat védték, ama silány palánkok közül kijöttenek, azt hitték, a tatárok már elmentek. Még örvendeztek is cseppet. Amikor már senki sem sejtette visszatértüket, hirtelen ismét megjelentek, minden oldalról lovascsapatok tucatjai rohamoztak, és akkor nem volt tovább menekvés. A „várat”, mi jobbára csak palánk volt, kőhajító géppel kezdték lőni, jó uram. A gyenge falak leomlottak, a tatárok a fapalánkokat felgyújtották, és aki csak eléjük került, azt mind meggyilkolták. Nemes hölgyek és más asszonyok és leányok is voltak, de a végzet ott is elérte őket, felség. – A mesélő hangja megremegett, látszott a szemén, hogy borzalmakat hallott és talán látott is. Mélyre szívta a léget, mielőtt folytatta: – Miután minden férfival végeztek, a nőket a templomba terelték. Szent helyen végezték el azt, amit… amit nem szabadott volna. A nőket levetkőztették és kéjes vágyaikat rajtuk elégítették ki…

Béla behunyta a szemét, de mert a szavak már elméjébe tolták ama rémséges képeket, hát látta is maga előtt. Vajon mit érezhet egy családanya vagy egy fiatal leány, ki ilyesmiről még csak nem is hallott, amikor letépik a ruháját, a földre teperik és idegen, sebhelyes arcú, sárga bőrű vademberek rohannak rájuk? Mi fáj jobban, a megszégyenülés, vagy az erőszak kínjai? Miközben körös-körül sikoltoznak a megbecstelenítettek, akiket aztán úgyis levágnak, megölnek? Csak valamivel később tudott elszakadni ennen gondolataitól és hallotta a folytatást:

– Sok asszony és leány testét lelték fel később, kik több darabra voltak vágva. Voltak férfiak, kiket élve fogtak el. Többeket megkínoztak, hogy árulják el, hol van a pénzük, akkor életben maradnak. Kik ezt megtették, megmutatták, hová rejtették kicsi vagyonkájukat, azokat sem kímélték, ígéretük ellenére azokkal is végeztek. Sokakat kivittek a mezőre, elvették mindenüket, még a ruhájuktól is megfosztották őket, aztán irgalmatlanul lemészárolták azon embereket ott a mezőn, és magukkal vitték a ruhájukat, de odahagyták a holttesteket. A templomban még a sírokat, a kriptákat is felfeszegették, és a holtaktól is elragadtak mindent, mit értékesnek véltek. De oly ravaszak voltak, hogy látszólag ismét elvonultak, talán mert a holtak bűzlő tetemeit szagolni már ők sem bírták. De kisebb csapatokat vissza-visszaküldtek még napokon át, hogy elkapják és legyilkolják azokat, kik elmenekültek a városból és most visszajöttek, hogy valami élelmet találjanak maguknak a romok között…

Az egyház szolgája ekkor már majdnem sírt, hüppögött, szava el-elakadt. Béla pedig csak nézte maga előtt a padlót, és arra gondolt: hány városban történt meg ugyanez? Hány száz falu égett el és vesztek oda lakói? Felrémlett előtte a félelem, hogy mire vége lesz ennek a szörnyűségnek, a Honban alig marad ember. És tudta: a föld, melyet nem laknak, előbb vadállatok birodalma lesz, aztán jönnek a szomszédok és birtokba veszik, hisz nem találnak ellenállásra. Megsemmisül a Hon? Isten ezt nem engedheti – lázadtak benne a gondolatok. Vajh, a legfelsőbb akarat tudtával zajlik most minden? Csak ennyi idő adatott a magyaroknak, hogy hazában éljenek? Az Úrnak ezerkétszáznegyvenedik esztendejében véget ér ezen ország története?

AZ ÁRULÁS

„Krisztusban szentséges atyának Gergelynek, Isten kegyelméből a római szentegyház főpapjának, Béla, ugyanazon kegyelemből Magyarország királya mindenben köteles és alázatos tiszteletet.

Amióta csak Magyarország területén a katolikus hit isteni kinyilatkoztatás révén elterjedt, mint elődeink is, minden hatalmuk alá tartozókkal, úgy mi is, mihelyt az ország kormányát kézbe vettük, napnál világosabban tudja Szentségetek, milyen őszinte hódolattal tiszteltük mindenben a római szentegyházat, mint anyánkat és tanítómesterünket. Ezért adtuk bizalommal tudtára Atyaságtoknak azt a szörnyű szerencsétlenséget, amely minket és Magyarországot a tatárok vadállati kegyetlenséggel dühöngő serege által ért.”

Itt most megállott. Két barát ült a kisebbik szoba sarkában. Májusnak közepe már elmúlott, a levél végére majd odaírják a pontos hónapot és napot. Percegtek a lúdtollak. Ahogyan a mondatok sorban kiszakadtak a királyból, úgy jegyezték szavait ketten is, hogy ha az egyik lemaradna, a másik betűi között is megtalálják mindazt, amit fennen mondott. Közben eleve elfogta a reménytelenség. Pont a pápától kell segítséget kérnie? Ki úgy el van foglalva a német császárral folytatott háborúskodásában, hogy aligha tudna küldeni pénzt vagy sereget. „Bezzeg majd’ kétszer száz esztendeig küldözgették a keresztes seregeket a Szentföldre, a pogányok ellen, mégsem jutottak semmire. Még az apám is elment velük… De most, amikor egy keresztény országot megtámadtak a pogányok, a pápaság bezzeg nem mozdul!” Ide kívánkoztak volna vaskosabb szavak, ám mivel a pápa Őszentségéről kellett volna őket kimondania, inkább hallgatott, és folytatta a diktálást:

„A minapában ugyanis az Úr feltámadásának ünnepe körül törtek be Magyarországra erős sereggel, nagy sokasággal, és korra meg nemre tekintet nélkül kardélre hánytak mindenkit, akit csak előtaláltak, templomokat s Istennek szentelt helyeket gyújtogatással, emberöléssel és más szörnyűségekkel szentségtelenítettek meg, dicsekedve, hogy mindenkit, de főleg a keresztényeket leigázzák. Támadjon fel tehát, kérjük és esdeklünk Szentségtek gondoskodása a keresztény nép megsegítésére, adjon nekünk és Magyarországnak tanácsot és segítséget, előzze meg Szentségtek buzgalma a világpusztulást, nehogy a legkisebb késedelem folytán darabokra szaggatta légyen a farkas a bárányt, s ne legyen, akin segíteni lehessen…”

Még folytatta volna, de felhagyott vele. Ihol volt a váci püspök, István, ki majd személyesen viszi a levelet, és amint Őszentsége elé kerül, majd elmondja szavakkal. Már ha lehet egyáltalán elmondani azt a sok rettenetet, ami a magyarokkal történt az Úr ezerkétszáznegyvenedik esztendejének tavaszán.

Úgy hírlett, már csak a Duna lehet az akadály. Bár néhány lovasból álló kisebb csapatok kockáztattak és átúsztattak a folyón, a nagy seregnek volt még dolga a nagy folyótól keletre és északra is. Június végére már hatalmas területeket nyargaltak be és nem kímélték azon városokat, amelyek ellenállottak nekik. Felégettek monostorokat, leromboltak templomokat, úgy gyilkoltak lent Csongrádban, mint odafent Zólyomban. Sehol nem kegyelmeztek senkinek. Pedig lett volna rá alkalmuk. Miként azt annak idején egy krónikás pergamenre vetette: „Midőn szerzetesek lakaihoz közelgettek, eléjük járul vala a papi rend szent palástjába öltözve, hymnusokat és énekeket zengedezve, mintegy köteles tisztességet téve a győzteseknek és ajándékokat készítve, hogy magok iránt irgalmasságot költhessenek bennök: de azok a vallás hódolatát s a papok kegyes együgyűségét megvetve, kardot rántva, minden irgalom nélkül fejüket szedik vala. Azután a kolostorba rohanván, mindent rabolnak vala, a házakat felgyújtva, az egyházakat megszentségtelenítve az oltárokat szétdúlják, az ereklyéket szétszórják, a szent öltönyökből ágyasaiknak és nejeiknek köntösöket készítenek vala”.

Rémisztő hírek keringtek róluk. Senki sem tudhatta, hol vannak, abban az esztendőben, még késő ősszel is abban hittek a dunántúliak, hogy a folyó megállítja a tatárokat, és igazuk lett. Ám ami azon túl történt, sokszor alig-alig jutott el a Dunától nyugatra vagy délre élőkhöz. Kereskedők ritkán keltek útra, királyi futárok sem jöttek, hiszen sokáig senki sem tudta, hol és hogy van a király. Vagy hogy egyáltalán van-é még királya a Honnak. Azt is mondogatták, hogy Béla az öccsével, Kálmánnal együtt odaveszett Mohinál. E falucska neve, amit addig senki sem ismert, ha félnapi járásnál messzebb lakott tőle, most szerteterjedett és egyenlő lett a legnagyobb csatavesztéssel, félelmetes nagy csapással, amibe a magyarság belerokkan. De ez is bizonytalan volt, mint minden más.

Kik egyszer is láttak tatárt messziről, vagy csak hallottak a kegyetlenkedéseikről, odahagyták falvaikat, de bizony még a biztosnak tetsző városokat is. Hiszen híre jött, hogy milyen sok város nem állhatott ellent, mennyit elfoglaltak, lakóit mind egy szálig legyilkolták. Hát menekültek, amerre láttak.

Sok volt az erdő és a hegy, sok hát a búvóhely is. Ligetes erdők, cserjés árterek, mocsarak, lápok, tavak, szigetek – mik addig embert alig vagy egyáltalán nem láttak, most lopakodó léptek, horkanó lovak, csendesen lépegető kecskék és juhok tanyája lett. Emberek húzódtak olyan helyekre, ahol annak előtte elképzelni sem tudták volna az éltüket, de mások éltét sem. Beköltöztek barlangokba és sziklák üregeibe, megközelíthetetlennek hitt kicsiny völgyekbe.

Laktak vermekben és odvas fákban, árkokban, mit maguk ástak a növényzet rejtekén. Enni azt ették, amit találtak, nyáron és ősszel erdei bogyókat, kisebb vadakat, ha sikerült elejteni, vagy a folyókban halakat fogtak. De amikor megfogyatkozott a természetben az étek, fák kérgéből őröltek „lisztet”, és sokan belehaltak ebbe a nyomorúságos bujkálásba.

Frigyes herceg egy nemes lovagot küldött Pozsonyba, Bélához.

Amikor elébe vezették, Béla éppen béfejezte ebédjét. Mostanában nem érezte jól magát, és ő is, mások is tudták, mi ennek az oka. A tatárok egyfelől már Pozsonyhoz is közeledtek, állítólag látták felbukkanni kisebb csapataikat. De még inkább az vette el a király étvágyát, ami az országával történt. Azon a napon, amikor ama lovag elébe állott, azt sem tudhatta Béla: egyáltalán nevezheti-é enmagát Magyarország királyának? Hiszen országának háromnegyed része elveszni látszott. Már csak arra gondolhatott, hogy talán valamennyi alattvalója megmenekült, de ebben sem lehetett bizonyos. Minden addigi ellenség, ha az országára támadott, nem ölte le az összes magyart, nem rombolta le a házakat, a várakat is csak olykor. Nem az volt a célja, hogy egy halott földet hagyjon maga után, hiszen ha másképpen nem, ő maga fog ott uralkodni, hol szüksége lészen a dolgos kezekre, állatokra, termőföldre.

De a tatár, az más. Nem akar itt maradni, úgy tűnik, lerombol mindent, elveszi a nyári termést, mindent magával hurcol, ami mozdítható, kivágja még a gyümölcsfát is, teljesen értelmetlenül. Ha neki nem jut belőle, másnak se jusson? Hallotta, sokfelé nem bántották a parasztokat, hagyták, hogy learassák a gabonát, és amikor ezzel készen voltak, lecsaptak rájuk és végeztek velük mind egy szálig. A termést elrabolták, és csak holtak maradtak mögöttük temetetlenül, vadállatok és vad madarak kényére-kedvére.

„Talán még az a vigasztaló, hogy nem akarnak itt maradni”, gondolta Béla ismét. De oly rossz volt a kedve, annyira fájt a feje, hogy voltak pillanatai, amikor már élni sem akart.

A lovag meghajolt előtte, mondotta nevét, amiben benne volt a „von” szócska, miből mindenki tudhatta, hogy nemesember, igazi úr ő.

– Felséges uram, Béla király! Az én uram, Frigyes herceg szívesen megtisztelne azzal, és ezáltal önmagát is, hogy vendégül látna Hainburgban, mi is közel fekszik. Egyfelől biztonságosabb lenne ott töltened idődet, mint itt Pressburgban, hol azért vagyon némi veszély, miről tudunk mindannyian. Nagyobb kényelem és biztonság várna ott reád, jó uram!

Csábító volt az ajánlat és a lovag orcáján is látszott: nagyon kedveli az urát, Frigyest. Éppen ma délben jelentették Bélának, hogy nem mesze e várostól ismét láttak tatárokat. Valaki jött Győrből, de még nem kerülhetett a király elé. Hiszen az osztrák úr előkelőbb volt, aminthogy még előkelőbb az, ki őt ide küldte. És ama győri ember is csak ugyanazt mondta volna, amit a többiek: messziről látta a talpig feketébe öltözött kis lovasokat, és ennyi elég is volt, hogy megfutamodjon, hisz ugyan ki akarná halálát lelni a veszedelmes és kegyetlen tatárok kezétől?

Béla csak rövid ideig gondolkodott, aztán igent mondott. A lovag azonnal futárt menesztett haza, mindenki remélte, hogy az épségben eljut Hainburgba. Mert hát a tatár nemhogy nem tiszteli az országok határait, és Ausztriára is támadhat – de még csak nem is tudja, mit jelent a „határ” szó. Merthogy az ő számukra ilyenek nem léteznek.

Béla a kíséretével hamarosan megérkezett Hainburgba. A komor falak láttán kicsit elfogta a szorongás. A lápos vidéken, amerre már osztrák földön vonultak, látta a békességet, a nyugalmat. Látszott, hogy erre nem jártak a tatárok, és Béla irigyelte is Frigyest. Bár semmit sem lehet tudni! Állítólag tatárok kószálnak északon is, és onnan bármikor átcsaphatnak ide is.

A német lovag Béla mellett lovagolt. Rákanyarodtak a várba vezető útra. Dénes testőr hadnagy a király mögött ment. Utána a katonák, leghátul a szolgák a málhás lovakkal. A várkapu tárva-nyitva állott, néhány katona lézengett csak fent a várfalon és a kapu mellett.

– Uram a várnak udvarán várakozik reád, felség – mondotta a lovag. És csakugyan, amikor a kapu nyílásán át már beláttak a várudvarra – ott várakozott Frigyes! Szakálla fekete, a haja inkább világos, szépen díszelgő ruhában, nyakában drága és vaskos aranylánccal várta királyi vendégét, szintén szépen kiöltözött főurai társaságában. Béla nem gyanakodott. Ez hiba volt.

Siettette lovát, mert a lovag is azt tette, és furcsa lett volna, ha ama lovag előbb lovagol be Frigyes elé, mint ő. Éppen arra gondolt, hogy majd lóról száll és úgy üdvözli vendéglátóját, kitől segítséget remél a Hon érdekében.

Furcsa zajt hallott a háta mögött. Lánc csörgött, kerekek fordultak, valami csapódott… Veszélyt szimatolva fordult meg a nyeregben, és döbbenten látta, hogy a vár rácsos kapuja lezuhant mögöttük. Csak ő volt már a várnak udvarán, de az erős rács kizárta a kíséretét. Dénes alig hitt a szemének. Béla is a lovaghoz fordult:

– Was ist das?

Kétségbeesés tört fel benne, erre nem számított. Miféle dolog ez? Mély torokból tört elő a parancs:

– Öffnen Sie sofort das Tor!

„Azonnal nyissátok ki a kaput!” Lova körbetáncolt. Látta a vasrácsok mögött Dénes tekintetét. Meg a többiekét. Feltorlódtak a hirtelen akadály előtt. A magyar katonák a kardjukhoz kaptak, volt, ki már dárdát emelt. Ha ügyesen céloz, talán a karvastag rudak között bedobhatja a lándzsáját – de kire célozzon? A lovagot találhatná el inkább, senki mást. A lovag különben már sebesebb ügetésre nógatta a lovát és Frigyeshez közelített. Béla veszett vadállatnak érezte magát:

– Das ist Verrat, ihr abscheulichen Schurken!

„Ez árulás, aljas gazemberek!” Érezte, hogy az orcája eltorzul, a szíve hevesen dobogott. Még mindig nem fogta fel, vagy inkább nem is akarta érteni, mi történt. Ez a galád Frigyes… De lehetséges ez? Egy másik ország királyát egyszerűen csak foglyul ejti? Aki segítségért érkezett hozzá? Akit ő maga hívott vendégségbe?

Frigyes kétszínű mosollyal fogadta. Úgy tett, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Kettőt lépett előre, miközben kétoldalról két szolga – vagy katona? – elkapta Béla lovának kantárját. Talán azért, nehogy az állatot felágaskodtassa, letapossa vele ezt az árulót? Már mondta volna, mit gondol, du bist ein Verrater”, „Áruló vagy!”, vágta volna a szemébe, és nem sok hiányzott, hogy kardot rántson.

Frigyes vigyorgott. Ellenszenves orcáján ördögi mosolyt keretezett a torzonborz fekete szakáll:

– Willkommen, König! Von nun an bist du mein Gefangener…

„Isten hozott, király! Mostantól a foglyom vagy!” És mielőtt még Béla kimondhatott volna bármilyen szívből jövő káromkodást vagy fenyegetést, még történt valami. Egy tiszt parancsot kiáltott a várfalak felől. Dénes, a testőr éppen azon gondolkodott, hogy néhány nyílvesszőt lövet be a rácsok között, remélve, hogy íjasai eltalálják a galád herceget. Ám hirtelen íjasok jelentek meg a várfalon, és az egyik katonája hátulról kiáltotta neki:

– Mögöttünk is vannak, hadnagy úr!

Dénes villámgyorsan felmérte a helyzetet. Onnan fentről nyílzáporral áraszthatják el őket, és csak azok remélhetnek némi védelmet, kiknek van pajzsuk. A keskeny úton, mi a kapuhoz vezet, mögöttük is felsorakoztak az íjasok, mindenki húrján van egy vessző, és nem kétséges, hogy a tegezeik is tele vannak. Ők meg alig harmincan vannak, hiszen a mögöttük jövő osztrák katonák máris visszavonultak biztonságos távolba. De ha a magyarok kitérnének hátrafelé, távolodva a vártól, akkor azt megakadályoznák. Közben pedig azok ott a várfal tetején halomra lövik őket… Dénes fia Dénes a fogát csikorgatta. Még sohasem került ilyen kelepcébe. Hirtelen visszafordult a nyeregben, urát kereste a tekintetével. Aki akkor már nem nézett Frigyesre, éppen lóról szállt és visszapillantott a kapu felé. Csak Dénes látta, hogy Béla alig észrevehetően nemet int neki. Ebből tudta: nem most van az alkalom, hogy szembeszálljanak a túlerővel. És a testőr azt is értette, amit senki ott ki nem mondott: „Később szükségem lészen rátok!” És ez eldöntött mindent.

Frigyes nem merte elvetetni Béla kardját. Talán azt hitte, csak afféle aranyozott dísz, egyike a királyi méltóság jelvényeinek? Vagy addig már nem merészkedett el? Nem tartott attól, hogy Béla kirántja azt hüvelyéből és hatalmas csapást mér ellenfele fejére. Amitől akár az élte is odalehet… Vagy a katonáival előre megbeszélte: öljék meg Bélát, még azelőtt, hogy annak fegyveréle elérné az ő testét? Most is vigyorgott és látva Béla dühösen villanó sötét szemét, már csak annyit mondott:

– Embereim a szállásodra kísérnek. Királyhoz ugyan nem méltóan kicsi, és rácsos az ablaka… Este majd beszélünk.