A mű eredeti címe

The Diabolical Bones

Copyright © Bella Ellis 2020

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

A mottót fordította

FERENCZ GYŐZŐ

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 676 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Drága barátnőmnek, Julie Akhurstnek

Éj borít sűrű ködbe,

vad szél fúj hidegen:

zsarnok bilincsbe kötve

nem tudok lépni sem.

Lombot tépáz a szél,

hó ül a földeken,

a vihar utolér,

s nem tudok lépni sem.

Felhő-torlasz felettem,

pusztaság odalenn:

bú nem indít meg engem:

nem bírok lépni sem.

Emily Brontë: Éj borít sűrű ködbe

(Ferencz Győző fordítása)

Haworthi lelkészlak, 1852. április

Charlotte el sem tudott volna képzelni szebb helyet a tavaszi pompájában viruló Haworthnél és a környező tájnál.

A fák virágba borultak, a láp zöldellt, a hangák bőségesen ontották a friss hajtásaikat, amelyek még mindig zsengének, puhának érződtek az ember talpa alatt, és amelyeket mindenfelé a friss szélben táncoló gyapotsás kis fehér, bárányfelhőre emlékeztető bolyhai pettyeztek. Ám akármennyire örült is Charlotte, hogy itthon lehet, és kezd felépülni a hosszadalmas betegeskedésből, így rengeteg ideje meg lehetősége maradt az írásra, nem tagadhatta, hogy még most, ennyi utazással és nyilvános elismeréssel teli, hosszú hónap után is csapdában érezte magát: az elszigeteltség foglyaként. Hiába utazott el többször is Londonba, élvezte Thackeray, Mrs. Gaskell és igen, a drága George Smith társaságát, mindvégig úgy érezte, mintha a szíve egy része hiányozna. Nem, ez így nem teljesen igaz, a szíve háromnegyede hiányzott, mivel magával vitte a mennybe az öccse és a két húga. Bárcsak történne valami csoda, ami hazahozná őket hozzá! Akkor Charlotte talán megint képes lenne nevetni, szeretni, és ami a legfontosabb: talán megint tudna írni! Néha, a hosszú, viharos nappalok meg éjszakák alatt csakugyan annyira vágyott támogatásra és társaságra, hogy szavakkal ki sem tudta volna fejezni. Mintha a magányossága mindennap tovább fonnyasztotta volna. Amikor Mr. James Taylor személyében felmerült a házasság meg a szerelem lehetősége, ő csak jeges hideget érzett az ereiben.

Könnyed szél hűsítette Charlotte orcáját, miközben továbbsétált, az elméje olyan messzire tévedt az ösvényről, amelyen gyalogolt, így némi meglepődéssel nyugtázta, amikor megérkezett a láp legmagasabban fekvő épülete, a Top Withens-farmház elé. Egy pillanatra megállt, kissé még most is vonakodott közelebb lépni a hideg, szürke épülethez, amely inkább tűnt kísértetjárta romhalmaznak, mint életteli otthonnak és farmháznak.

A Top Withenst őrző vízköpők most is olyan ádázul néztek le rá, mint azon a régi, sötét délutánon. Tényleg hat év telt volna el a keserű karácsony óta, amikor Charlotte, Emily és Anne átküzdötte magát a havon ide, ehhez a kapuhoz, mit sem sejtve a mögötte heverő borzalmakról? Charlotte az enyhe, napsütéses délután dacára is megremegett az emléktől, mivel sosem felejtette el, milyen érzés volt a színtiszta gonosz jelenlétében állni.

Ám a rettegés és szerencsétlenségek közepette, amelyeket ők hárman az igazság keresése közben átéltek, legalább együtt lehetett a testvéreivel. Az élete legsötétebb pillanataiban is erőt adtak neki a húgai és az öccse.

„Bátorság!” Ez volt Anne utolsó szava Charlotte-hoz, és csakugyan össze kell szednie a bátorságát, mivel nincs más lehetősége, mint menni tovább előre. Charlotte még egy hosszú pillantást vetett a Top Withensre, hátha meglátja rajta a gonoszság árnyait, amelyek egykor rátelepedtek, de megkönnyebbülve tapasztalta, hogy nyoma sem maradt. Mostanra a Top Withens egy csendes ház lett, egy békés, tisztességes, családos férfi otthona.

Ám 1845 decemberében teljesen másképp festettek a dolgok.

1

Borotvaéles sikoly hasított át a fagyos levegőn.

Liston Bradshaw riadtan felült az ágyában, a ziháló lélegzete párája látszott a jéghideg levegőben. Odakint hóvihar tombolt, a szél a Top Withens-farmház körül süvített, foglyul ejtette az épületet a zajok üvöltő, dühös örvényében. Liston újra meghallotta a borzalmas kiáltást, így kibotorkált az ágyából, felrángatta a nadrágját, a csupasz lábfejét pedig beledugta a csizmájába. Lerohant a lépcsőn át a hallba, miközben odalent az apja eszelősen kiabált.

– Távozz innen, démon, távozz! – szidalmazta Clifton Bradshaw a levegőt. Liston arra érkezett meg, hogy az apja jobbra-balra csapkod egy rozsdás, régi karddal a kezében, amelyet a kandalló felől emelt le, és fenyegetőzve döfködi a semmit. Clifton szeme elkerekedett a félelemtől, és vöröslött az alkoholtól. A kutyák vadul ugattak mellette, hol riadtan félrehúzódtak, hol valamiféle láthatatlan fenyegetésre vicsorogtak. – Mutasd magad, hadd küzdjek meg veled!

– Mi az, papa? – kérdezte Liston, miközben a legújabb sikoly hangja is elhalt, ő pedig átkutatott minden sötét sarkot, a fantombetolakodót keresve. – Miért vagyunk így elátkozva?

– Félek, azért jött, hogy magával vigye a lelkemet – felelte Clifton a fiának remegő hangon.

– Kicsoda? Van odakint valaki? – Liston az ajtóhoz ment, útközben felkapott egy piszkavasat a kandallóból.

– Nincs odakint senki, te bolond! – fröcsögte Bradshaw. – Ez a veszedelem a házból jön. Bosszút akar állni.

Amikor megint felhangzott a jajgatás, olyan súlyos, panaszos bánat áradt belőle, hogy még a puszta levegőt is megtöltötte gyásszal. Az apjának igaza volt. Semmi kétség: a kiáltások a ház legrégebbi részéből jöttek, azokból a szobákból, amelyeket Clifton lezárt aznap, amikor Liston anyja meghalt, és ahová azóta senki sem tette be a lábát.

– Mary… – Bradshaw arca eltorzult, amikor hangosan kimondta a halott felesége nevét, a kardot a kőpadlón vonszolta. – Mary, miért gyűlölsz ennyire? Kérlek, könyörgöm! Mondd meg, mit akarsz tőlem?

– Papa! – kiáltott utána bizonytalanul Liston.

– Jössz, vagy egész életedben anyámasszony katonája maradsz?

Liston legyűrte az ellenérzéseit, és követte az apját a teljes sötétségbe.

Az éjszakában visszhangzott a nehéz kulcsok tompa csörgése, a merev zárnyelv kattanása, valamint a régi ajtó recsegése, Liston pedig a lélegzetét is visszafojtotta. Kinyitották az anyja mauzóleumát.

Jeges levegő csapta meg őket odabentről.

Liston megremegett, amikor átlépte a régi házrész küszöbét. Az anyja tizenhárom évvel korábban tért meg Istenhez. Az apja tizenhárom éve zárta le ezeket a szobákat, a kulcsokat pedig mindvégig az övén tartotta, még álmában is. Ez idő alatt egyszer sem raktak tüzet a kályhában, még egy gyertyát sem gyújtottak meg az ablakban.

Olyan némaság és hideg volt odabent, akár a sírban.

– Mary… – Listont megdöbbentette az apja hangja, amelyet kásássá tett a gyötrő, kegyetlen fájdalom. – Mary, te vagy az? Visszajöttél hozzám, drágám? Mary, felelj nekem!

Amikor beléptek az asszony régi hálószobájába, mintha megállt volna az idő. A vihar abban a szempillantásban elcsendesedett, és hirtelen minden szegletet olyan erővel világított meg a telihold, mintha fényes nappal lenne. A sarokban úgy kuporgott az ősrégi szekrényágy, mintha bármelyik pillanatban rájuk ugorhatna. Mary Bradshaw kevés személyes holmija még mindig kiterítve hevert a toalettasztalán, az egyik betört ablakon besüvített a szél, a holdfényben csillogtak az egyenetlen, jeges üvegszilánkok.

Mi történt itt?

Bradshaw térdre zuhant a poros padlón, a haját tépte.

– Mary, itt vagyok. Gyere vissza hozzám, könyörgöm! Kérlek, kérlek, mondd, hogy megbocsátasz!

Egy éles lélegzetvételnyi pillanatra csend támadt. Aztán újrakezdődött a sikoltozás, de ezúttal olyan hangosan, hogy Liston hirtelen úgy érezte, mintha az ő belsejéből támadt volna. Az apja dühösen kikapta a kezéből a piszkavasat, és beledöfte a habarcs nélküli kéménytest réseibe, egymás után feszítette ki belőle a köveket. Ledobta a vasat, aztán eszelősen nekiállt kiszedegetni a kilazult köveket, amíg mind a földre nem omlott egy heves zuhatagban, megrengetve a rothadó deszkákat.

A visítás abbamaradt, mintha egy kéz elfojtotta volna.

Liston óvatosan közelebb lépett, hogy lássa, mit bámul az apja. Ott, a kormos mélyedésben, a kémény magasságának több mint felénél egy jókora, megfeketedett vászonba burkolt, összekötözött csomag hevert.

– Hozd hát le! – parancsolta neki az apja, és habár Liston egész bensőjét olyan rettegés szorongatta, amihez hasonlót még sosem érzett, engedelmeskedett. A hatalmas méretei ellenére a köteg pihekönnyűnek bizonyult, ahogy a karjában csúszkált. Amikor a fiatalember letette a csomagot a földre, egyszerre minden félelme elpárolgott, a helyét pedig iszonyat vette át.

– El az utamból! – Bradshaw félrelökte a fiát, kihúzta a kését az övéből, és átvágta a kötelékeket, feltárva az éjszakának a csomag tartalmát.

– Édes Istenem a mennyekben, szabadíts meg a gonosztól! – suttogta Liston, miközben hátratántorodott a látványtól.

– Szerintem Isten egyáltalán nem volt jelen, amikor ez történt – felelte az apja.

Az összeszáradt rongyok ugyanis egy gyerek koponyáját és csontjait rejtették.

2
1845. december

Anne

Bár megrakták a tüzet, és mostanra szépen lobogott, Anne pedig a legmelegebb sáljába burkolózott, még sosem fázott ennyire, még az apja tegnapi hosszadalmas prédikációja alatt sem a templomban. Vasárnap legalább ott volt a gyülekezet többi tagja is, és a közösség felmelegítette a helyiséget. Ezen a fagyos decemberi hétfőn azonban a levegő odakint és idebent is átfagyott, ahogy azt az ablakokon kirajzolódó finom jégvirágok is bizonyították. A papír pedig, amelyet Anne kitett az íróasztalára, még mindig olyan hófehéren hevert előtte, mint a nemrégiben leesett friss hó.

– Emily, még nem írtál Ellennek, hogy megköszönd neki a levelét! – figyelmeztette Charlotte a húgát az asztal mellől, amelyen ott hevert a levelezése egy csinosan elrendezett kupacban. – Ellen jelenleg haragszik rám, amiért egy ideje nem látogattam meg Brookroydban. Már így is kénytelen leszek könyörögni neki, hogy ne dorgáljon tovább. Kérlek, ne súlyosbítsd a helyzetet modortalansággal! Ha most írsz neki pár sort, elküldhetem a saját levelemmel. Talán akkor megbocsát nekem, mert őszintén szólva az irománya olyan szúrós, mint a magyallevél a kandallópárkányon, és hozzá kifejezetten igazságtalan is. Az ember nem tehet róla, ha lefoglalja az idejét az írás, a nyomozás meg a katasztrofális öccse, bár az első kettőről nem meséltem neki. Most pedig a hó vágott el minket a világtól. Meglep, hogy Ellen nem ért meg egy ilyen egyszerű problémát.

– Ellen a legrégibb és legkedvesebb barátnőd, Charlotte – emlékeztette a nővérét Anne finoman. – Ne hibáztasd azért, mert sajnálja, hogy nem találkozhatott veled! Jusson eszedbe, mennyi tennivalója van, hiszen a bátyja megint beteg lett, és szanatóriumba kellett küldeni.

Charlotte összehúzta az ajkát, ahogy azt Anne előre sejtette. A nővére azt utálta a legjobban, ha emlékeztették a fogyatékosságaira.

– Nos, legalább én írtam neki, Anne, és átadtam az üdvözletedet, ahogy kérted – felelte Charlotte affektálva. – Emily egyáltalán nem törődik vele, és ha szabad ezt mondanom, az sokkal nagyobb kihágás.

– Az ég szerelmére! – sóhajtott fel Emily, aki épp az ablak előtt állt, és a fagyot nézte. – Nem látod, hogy mással foglalkozom?

– Mással? – gúnyolódott Charlotte. – Azzal, hogy ott állsz?

– Gondolkozom – felelte Emily. – Bár tisztában vagyok vele, hogy ez a tevékenység számodra nagyrészt ismeretlen. Kaptam egy felkérést, amelyet egyfelől nagy örömmel teljesítenék, másfelől viszont ez azt kívánná meg tőlem, hogy… társasági hölgyként viselkedjek… kedves legyek, olyanokkal, akik egyáltalán nem érdekelnek. Röviden: más emberekkel.

– Azonnal vissza kell utasítanod – tanácsolta Charlotte. – Ha jól emlékszem, márpedig nagyon igyekszem nem felidézni, a legutóbbi alkalom után, amikor megpróbáltál elvegyülni egy társaságban, kénytelenek voltunk Brüsszelbe költözni.

– Ez nem igaz! – nevetett Anne. – Emily, pontosan milyen felkérést kaptál?

– Egy bizonyos Lord és Lady Hartley-től jött – kezdte Emily, miközben úgy nyújtott át egy címerrel ékesített levélpapírt Anne-nek, mintha valamiféle borzalmas dögvész fertőzte volna meg. – Általában Londonban tartózkodnak, néha viszont abban a rémes, gótikus, Oakhope-kúria nevű álkastélyban, és most azt szeretnék, ha játszanék egy zenés estélyen, amelyet valamilyen jótékonysági céllal rendeznek. Úgy tűnik, a zongoratehetségem felkeltette a figyelmüket.

– Lord és Lady Hartley? – Charlotte kitépte a levelet Anne kezéből, és tüzetesen megvizsgálta, mielőtt akár csak egy sort is el bírt volna olvasni. – De Emily, ők nagyszerű és fontos emberek! Ezt biztosan te is tudod, nem igaz?

– Azt tudom, hogy nagyon gazdagok – felelte Emily. – És azt is tudom, drága Charlotte, hogy egyesek összetévesztik a vagyont az előkelőséggel.

– A vagyon csak mellékkörülmény. Lady Hartley híres filantróp. A jótékonysági munkája sok szerencsétlen lélek szenvedéseit enyhítette itt északon, ahol felnőtt. Úgy hallottam, társalogni szokott Thackerayjel és Mrs. Gaskell-lel… sőt még őfelsége, a királynő is fogadta. Igent kell mondanod a felkérésre!

– Csakugyan? – Emily a nővére felé fordult. – Egy tucat jó családból származó, művelt fiatal nő fog ott sorakozni, hogy eljátszhasson egy darabot. Mi a csudát akarhat egy Brontë lánytól?

– Inkább azt kellene kérdezni: „Mit akar tőled?” – felelte Charlotte; képtelen volt eltitkolni, mennyire fájlalja, hogy nem ő kapta ezt a tekintélyes felkérést.

– Többet kellett volna gyakorolnod, Charlotte – jegyezte meg Emily. – Úgy tűnik, a kiváló Lady Hartley semmi hasznát nem veszi olyasvalakinek, aki a beszéd nagymestere.

– Akkor is vállalnod kell – erősködött Charlotte. – Képzeld csak el, mekkora hasznát vehetnénk, ha Hartley-ék ismeretségi körébe tartozhatnánk! És pont most, amikor kiküldtük a világba a verseinket! Lehet, hogy ez vinné sikerre őket, Emily! Ha sikerül fontos személyek figyelmét felkeltenünk a munkáinkkal, az ő pártfogásuk teljes mértékben megfordíthatná a szerencsénket!

– Drága nővérem! – sóhajtott fel Emily. – Engem éppoly kevéssé érdekel, hogy ki látja a rímeinket, mint hogy nevetségesen fölösleges köszönőleveleket írjak köszönőlevelekre válaszul. Márpedig ez fog történni, ha azt írom Ellennek: „Köszönöm a leveledet”, mire ő visszaír nekem, hogy megköszönje a levelemet, én pedig aztán kénytelen leszek visszaírni neki, és ez így fog menni egy örökkévalóságon át. Mindnyájunknak megspórolhatom a drága időt, ha bízom benne, hogy Ellen elég jól ismer már, és tudja, hogy mindig végtelenül hálás vagyok!

– Úgy vélem, mindnyájunkat eléggé megvisel, hogy ennyi időt töltünk a házban – szúrta közbe Anne gyorsan, mivel látta, hogy Charlotte arca kezd kivörösödni. – Talán ha sétálnánk egyet a fennsíkon, félretennénk a levelekkel és fellépésekkel kapcsolatos gondolatinkat, és megosztanánk egymással az ötleteinket…?

Anne gyakran eltöprengett azon, hogy mi lenne a nővéreivel, ha ő nem lenne itt, hogy oldja közöttük a feszültséget. Bár Emily és Charlotte őszintén rajongott egymásért, perverz örömet leltek egymás bosszantásában. Charlotte tudta, hogy Emily sosem tenne meg semmit, amit a nővére kér tőle, Emily pedig tisztában volt azzal, hogy Charlotte addig nem nyugszik, amíg meg nem győződik róla, hogy minden illendően zajlik le. Unalomból és a versengés kedvéért bosszantották egymást, na meg a legújabb nyugtalanságuk miatt, amelyet egyikük sem lett volna hajlandó beismerni. Anne ugyanis biztosra vette, hogy ennek a mostani összetűzésnek semmi köze nem volt az őket körbevevő hóhalmokhoz, sem ahhoz, hogy már jó ideje nem kaptak fizetett munkát. Ő mindezt inkább annak tudta be, hogy nemrégiben – egy sor udvarias visszautasítás után – Charlotte elküldte az összegyűjtött verseiket az Aylott and Jones kiadóba, és megkérdezte, megjelentetnék-e nyomtatásban. Megint mások kezébe kerültek az írásaik, és hamarosan kiderül, hogy ér-e valamit az erőfeszítésük. Márpedig ez eléggé ijesztő.

Emily beszélni is alig bírt róla anélkül, hogy idegesen elrohanjon, ami pedig Charlotte-ot illeti, nos, egyáltalán nem könnyített a helyzeten, hogy a múlt hónapban írt Monsieur Hégernek, miután kivárta a férfi által kért hat hónapot, és most gyötrelmesen, kétségbeesetten várta a választ. Anne remélte, hogy az idő múlása, a nyomozások nyújtotta izgalom, valamint a könyvük enyhítik a nővére rajongását ez iránt az ember iránt, ám Charlotte továbbra is csillapíthatatlan lázzal vágyódott a férfi után. A várakozás azonban, amely eddig kétszeres csalódást eredményezett, kínzó fájdalmat jelentett számára, most pedig ez  a Lady Hartley-féle ügy csak még több bánatot és dühöt fog okozni neki, mivel Charlotte nagyon vágyott rá, hogy bekerüljön azokba az előkelő körökbe, amelyek Emilyt egyáltalán nem érdekelték. A karácsonynak a családról, a közösségről, az együttlétről, a boldogságról és az imáról kellene szólnia, ám…

Amire most mindnyájuknak szüksége volt – és amire Anne maga is vágyott –, az egy izgalmas kaland.

– Amikor így néz ki a világ, az jut eszembe, jön-e még egyáltalán olvadás – szólalt meg végül Emily, amikor enyhülni kezdett a feszültség. – Azt hiszem, a hideg ellenére is jobban szeretem ilyennek. Szinte el tudom képzelni, hogy emberi kéz sosem mocskolta be. Igazából talán el is megyek sétálni Keeperrel, és kiélvezem, hogy néhány percre elhihetem: én vagyok az egyetlen emberi lény, aki életben maradt.

– Ebben a hidegben nem mehetsz ki, Emily! – mondta Charlotte. – Csúnyán megbetegedhetsz.

– Nos, az is izgalmasabb lenne, mint ez a véghetetlen, mozdulatlan ücsörgés! Hetek óta nem nyomoztunk ki semmit – kesergett Emily. – Legalábbis semmi említésre méltót, és őszintén szólva inkább hozzá sem kezdek, ha csak egy tehén eltűnésének a felderítésére kérnek fel.

– Vannak, akiknek sokat jelentenek a tehenek – ellenkezett Charlotte. – Mr. Hawthorne boldog volt, amikor visszakapta Gracie-t, és szerintem a jövőben kétszer is meggondolja, hogy elkártyázza-e.

– Igen, ez mind szép és jó – sóhajtott Emily. – De azért nem igazán ért fel a nyári kalandunkkal, nem igaz? Hiszen az elmúlt négy hónapban egyetlen nap vagy éjszaka sem kellett rettegnünk az életünkért!

– Engem eléggé megijesztett a legutóbbi meghűlésem – jegyezte meg Charlotte.

– Talán mindnyájunknak segítene, ha beszélnénk az Aylott and Jones kiadónak leadott írásunk miatti félelmeinkről és aggodalmainkról – vetette fel Anne. – Mert ha sikerül ezt megfogalmaznunk, és megosztozunk a terhen, talán még enyhíteni is tudunk rajta.

– Ne légy nevetséges! – feddte meg Charlotte.

– Micsoda borzalmas kilátás! – mondta Emily, majd elgondolkozva hozzátette: – Talán meghirdethetnénk a Bell Fivérek és Társát az újságban… hogy elterjedjen a szolgáltatásaink híre. Biztos vagyok benne, hogy Bradford hemzseg a mindenféle erkölcstelenségektől.

– Bradford jelentős rendfenntartó erőkkel rendelkezik – felelte Charlotte vigasztalhatatlanul. – Bármerre nézel, rendőröket látni; elrontják az ember szórakozását.

– Hamarosan hírt kapunk a verseskötetünkről – erősködött Anne. – A nevünket, pontosabban Currer, Ellis és Acton Bell nevét megismeri a világ, és vagy elismerően, vagy elítélően fogják emlegetni. Ha pedig elismerően beszélnek rólunk, akkor készen kell állnunk újabb anyagokkal. Mert testvéreim, nyomozásból sosem fogunk tudni megélni. De az írásainkból talán igen.

Emily duzzogva leült, és egyenesen Charlotte-ra meredt.

– Nem fogja abbahagyni, ugye? – intett a fejével Anne irányába.

– Nyilván nagyon ideges – felelte Charlotte. – Mint a nővéreinek, meg kellene próbálnunk megnyugtatni.

– Óriási megnyugvást jelentene a számomra, ha előbb ti csillapodnátok le – mondta Anne. – Ne marjátok egymást folyton, mint a verebek, hanem nézzetek szembe azzal, ami valójában bánt titeket! Ha a regényeinkre koncentráljuk az erőnket, akkor mindnyájan sokkal nyugodtabbak leszünk. Én egy nevelőnőről fogok írni. – Anne elmosolyodott, amikor az eszébe jutott az ötlet, amely az elmúlt néhány nap alatt kezdett körvonalazódni a fejében. – A hősnőm egyszerű és csúnyácska, tisztességes és jóságos teremtés lesz, aki ki van téve a gonosz gyerekek és a kellemetlen urak kényének.

– Ki a fene akarna olvasni egy nevelőnőről? – kérdezte Charlotte. – Én arra gondoltam, hogy egy különösen okos és zseniális fiatal nőről fogok írni, aki vonzalmat táplál egy jóval idősebb professzor iránt… – Charlotte arca kipirult a gondolattól.

– Úgy tűnik, mindkettőtöket emlékeztetni kell arra, hogy fikciót próbálunk írni, nem pedig önéletrajzot – sóhajtotta Emily a fejét csóválva. – Mi vagyunk Gondal és Angria építészei. Ha nem tudunk valami ténylegesen figyelemre méltót kitalálni, akkor nem is kellene próbálkoznunk!

– Rendben van, és neked mi a forradalmi ötleted? – kérdezte Charlotte.

– Nem tudom – ismerte be Emily leszegett fejjel. – Ha kimegyek a lápra, dalokban és stanzákban beszél hozzám, naponta száz verset is meg tudok írni. De ez a sivár feladat, hogy egyik szót a másik után vetve össze kell állítanom egy könyvet… sokkal nehézkesebb, mint hinnék az emberek.

– Akkor hát… – Habár a nővérei igencsak bosszantották, Anne örült, hogy kezd enyhülni közöttük a feszültség. – Sétáljunk egyet a fennsíkon, és beszélgessünk, ahogy javasoltam, hátha az eszünkbe jut valami!

Anne azonban alig húzta hátra a széket, amikor halk kopogás támadt az ajtón, és az őket már hosszú évek óta szolgáló házvezetőnő, a drága Tabby lépett be rajta szürke ábrázattal. Az asszony úgy összeszorította a száját, hogy csak egy vékony vonal látszott belőle, ami igen mély szorultságról és nyugtalanságról mesélt.

– Tabby, jól vagy? – kérdezte Anne, megfogta az asszony kezét, és odavezette a saját székéhez. – Ugyan mi történt?

– Egy cseppet sem nem vagyok jól – felelte Tabby. – Mert találtak valamit… méghozzá ördögi holmit. Egy holttest került elő, és attól félek, hogy ha senki nem tesz semmit ebben az ügyben, akkor mindent, amit csak ismerünk és szeretünk, el fog nyelni a gonosz!

3

Charlotte

– Beszélnék az apjukkal – mondta Tabby nyugtalanul. – De mivel már annyira meggyengült a látása, és majdnem itt a karácsony, nem tűnik helyesnek. A fiatal Mr. Nicholls pedig igazán jóravaló ember, de nincs meg benne a kellő dörzsöltség… nincs meg hozzá sem a lelkiereje, sem a makacssága. Nem úgy, mint maguknak.

– Nahát, Tabby! – mosolyodott el Emily. – Komolyan mondom, hogy ez a legkedvesebb, amit valaha is mondtál nekünk.

– Mesélj el mindent, amit tudsz, drága Tabby! – kérte Anne. – Hadd csillapítsuk a félelmeidet!

Ám ezt a kedves ígéretet egyikük sem tudta teljesíteni.

– Szinte hihetetlen – mondta Charlotte. – Már eleve az megdöbbentő, hogy Clifton Bradshaw ilyen tragikus felfedezést tett, az viszont egyenesen elfogadhatatlan, hogy aztán egyszerűen sorsukra akarja hagyni a csontokat, kitéve mindenféle állat rágcsálásának, amíg tavasszal el nem tudja ásni őket a telkén! Talán elfelejtette, hogy az a nyomorult csontváz régen egy emberi lélek lakóhelye volt?

– Engem ugyan nem lep meg! – felelte Tabby elkeseredetten. – Azokkal a Bradshaw-ékkal mindig is baj volt, amióta világ a világ, nincs mit csodálkozni rajta. Ki más építette volna fel a házát egy láp tetejére, ahol csak a huldufólknak lenne szabad élnie?

Charlotte megsimogatta a csüggedt nő kezét, hogy megpróbálja megvigasztalni és elcsendesíteni, bár őt magát is jeges borzalom töltötte el.

– Az emberek világa elfelejtette, hogy akármit vesznek el a földtől, azért meg kell fizetni, az egyensúlynak fenn kell maradnia – folytatta Tabby. – Talán nem mondtam mindig, hogy a huldufólk, Ádám és Éva gyermekei élnek azokon a dombokon, ahol a Bradshaw család gazdálkodik, és szánt-vet? Nem mondtam, hogy ebből még baj lesz?

– De, megmondtad – felelte nyugtatóan Charlotte.

– Az eredendő bűnben születtek, és Isten büntetésből elrejtette őket, de mindig itt vannak. A sziklákban, az erdőkben, a lápon és a folyókban élnek, bár nem lehet látni őket. A régi időben az emberek ajándékokat tettek ki nekik, hogy távol tartsák a balszerencsét, de az idők változnak, és a régi szokások elvesztek. Én mindig tudtam, hogy nagy árat kell majd fizetni ezért az arroganciáért, és habár azt nem tudom, hogyan, abban biztos vagyok, hogy azok a csontok ennek a kezdete.

– A Top Withens ősrégi ház – jegyezte meg Charlotte. – Lehet, hogy azok a csontok már két évszázada ott hevernek. Habár Mr. Bradshaw nagyon helytelenül bánik a maradványokkal, nyugtasson meg a tudat, Tabby, hogy egy régi tragédia után maradtak ott!

– Talán – felelte Tabby. – De egyvalamit tudok: ha annak a szerencsétlen léleknek ilyen csúnyán bánnak a csontjaival, az csak balszerencsét meg zavart hoz, és nemcsak Top Withensre, de az egész földön úgy el fog terjedni, mint az özönvíz. Jegyezzék meg jól, amit mondok! – Tabby hangja elhalt, Charlotte ezért nekidőlt az asszonynak, belenézett a bánatos szemébe.

– Minden rendben lesz, drága Tabbym! – mondta. – Mi majd rendbe hozzuk ezt a borzalmas helyzetet, amint a lehetőségeink engedik. Bár ne lenne ilyen irgalmatlan idő! Top Withensbe jelenleg szinte képtelenség eljutni.

– Badarság! – kiáltott fel Emily. – Charlotte, úgy viselkedsz, mintha az Északi-sarkon táboroznánk, nem a mi kis angol falunkban. Csakugyan mély a hó, de követhetjük a pásztorok ösvényét egészen fel Top Withensig, és nem kell attól tartanunk, hogy eltévedünk. Tabby, beszélni fogunk Mr. Bradshaw-val, és mielőtt álomra hajtod a fejed, meggyőzzük arról, mi a helyes eljárás.

– Tényleg megtennék, gyermekem? – kérdezte Tabby olyan megkönnyebbüléssel, hogy Charlotte belátta: semmi értelme megpróbálni vitatkozni vele, sem rámutatni arra, hogy ugyancsak pocsék karácsonyi ajándék lenne a papa számára, ha a három lánya áldozatul esne a hónak, mint előttük már annyian. Tabby akkor is Tabby, pont olyan drága és fontos a számukra, mintha az anyjuk lenne, és egyikük sem bírta elviselni, hogy ilyen zaklatottnak lássa.

– Ennél többet is megteszünk! – szólalt meg Anne, meglepően fellelkesítette a lehetőség, hogy elveszítheti egy-két lábujját a fagy miatt. – Elkérjük azokat a csontokat, és elhozzuk őket ide magunkkal. Olyan erővel fogom rázúdítani a dühömet Top Withens lakóira, hogy azt kívánják majd: bárcsak a fejükre szakadt volna a ház!

– Nem vagyok meggyőződve róla, hogy ez a legjobb módja annak, hogy Bradshaw-ékkal szót értsetek – lépett be a szobába Branwell. – Bocsássatok meg! Egy pillanatig a folyosón álltam, a beszélgetéseteket hallgattam, próbáltam eldönteni, hogy ez is csak olyan szokásos női fecsegés, vagy olyasmi, amibe érdemes belefolyni. Azt hiszem, ez utóbbiról van szó.

A fivérük a mosolya ellenére is kimerültnek tűnt, a kékes, fakó arcszínét csak még jobban kiemelte a természetfölöttien lángszínű haja.

– A Bikában mindenki csak a csontokról beszél, és csakugyan elég kétségbeejtő a helyzet. Ha belegondolunk, hogy egy gyermeké, akit így magára hagytak… aki örökre elveszett… – Branwell egy pillanatra elhallgatott, és belerogyott az asztal mellett egy székbe. – Akármilyen erős és talpraesett vagy is, húgom, Clifton Bradshaw nem olyan férfi, aki könnyen enged egy nő akaratának, de még hároménak sem. A fia, Liston Bradshaw viszont a barátom, remek fiatalember. Tabby kedvéért elkísérlek benneteket a Top Withensbe.

– Addig a székig is nehezedre esett eljutni, Branwell – felelte Charlotte. – Biztos vagy benne, hogy készen állsz egy felfedezőútra?

– Teljes mértékben. Top Withensben amúgy is csak férfiak élnek, csak egy férfi tudja megtalálni velük a közös hangot, és habár ti férfinevet adtatok magatoknak, ez még nem vértezett fel benneteket a férfiak erejével és bátorságával.

– Van itt még valami, amit tudniuk kell, mielőtt odamennek – szólalt meg Tabby nagyon komolyan. – Mivel nem küldhetem be az én angyalkáimat meg Branwellt az oroszlán barlangjába anélkül, hogy figyelmeztetném őket arra, mi vár rájuk.

– Én tehát nem vagyok angyal? – kérdezte Branwell kissé sértetten.

– Talán egy bukott angyal. – Emily Anne-re mosolygott.

– Miről van szó, Tabby? – kérdezte Charlotte, miközben a testvérei közelebb gyűltek.

– Azt beszélik – kezdte Tabby halkan, mintha attól tartana, hogy kihallgatják őket –, hogy azon az éjszakán, amikor Clifton Bradshaw elveszítette a feleségét, annyira elöntötte a harag meg a gyász, hogy eladta a lelkét az ördögnek bosszúból, amiért Isten megfosztotta őt a szerelmétől, és ezért van azóta olyan ördögi szerencséje.

4

Emily

Sokan képtelenek lennének felfogni már a gondolatot is, hogy Emily Brontë a legjobban azt szerette az otthonát körbeölelő lápokban, hogy bármelyik pillanatban gyors véget vethettek az ember életének. Elég egy rossz lépés, egy előre meg nem tervezett kitérő, egy pillanatnyi figyelmetlenség a szirt tetején húzódó egyik ösvényen, és máris igen nagy az esélye, hogy az ember akaratlanul is a halál szorításában találja magát. Ez pedig fokozottan érvényes az olyan téli időkben, mint amilyen immár harmadik hete tartotta a markában a világnak ezt a kis szegletét, amelyet a sajátjuknak mondhattak. Az olvadás legcsekélyebb jele nélkül egyre csak havazott. Ám a rideg kegyetlensége ellenére is fenséges hatást keltett, ahogy a világ minden neszét és zaját békés, néma nyugalommá tompította. Emily sajnálni fogja, amikor a tavasz végül feloldja az elzártságukat, habár akkor majd az olvadékvíz áradata özönlik le a hegyekből a völgyeken át a falvakba. Yorkshire-ban ugyanis olykor még a nyár kezdete is álnok.

Mind a négyen olyan bölcsen és melegen öltöztek fel, amennyire csak a lehetőségeik engedték. Ennek ellenére a hideg már néhány perc séta után befúrta magát Emily réteges ruházata alá. Mintha élőlény lenne, amely az ő meleg véréből táplálkozik, egyre jobban átjárta Emily egész lényét, amíg ő úgy nem érezte, hogy a csontvelőjében is érzi a jeges érintését.

Az önpusztító életmódjából fakadó gyengesége ellenére Branwell vezette a csapatot, és Emily most az egyszer örömmel engedte előre. A Mrs. Robinsonnal történtek előtt az öccsének meg sem kottyant napi harminc kilométer gyaloglás, és Branwell is pont olyan jól ismerte az ösvényeket, mint a nővére. Mostanában inkább gin folyt az ereiben, semmint vér, a lépte lassabbá vált, és sokkal több nehézséget okozott neki a séta, mint korábban, de a hegyi kecskéket idéző ügyessége meg a tévedhetetlen irányérzéke egy pillanatra sem hagyta el. Bár képes lenne a magánéletében is hasznát venni ezeknek a tulajdonságainak!, gondolta Emily. Akkor talán nem merengene még most is, nem várná még mindig, hogy Mrs. Robinson írjon neki abban a biztos hitben, hogy a nő a megfelelő pillanatban hívni fogja, holott mindenki más számára teljesen egyértelmű volt, hogy Lydia Robinson minden tőle telhetőt megtesz, hogy kitörölje a fiatalembert a családja múltjából.

Emily gyanította, hogy az öccse óriási sikernek hitte a Halifax Guardianben közzétett szerelmes versei diszkrécióját. Aki rábukkant a sorokra, természetesen egyértelműen tudta, ki a szerzőjük, és ki a címzettjük, mivel Branwell nem forgatta olyan mesterien a tollat, mint hitte. Nyilvánvalóan azt remélte, hogy a kedvese meglátja a szenvedélyes szavait, és mindenét feláldozza, hogy vele lehessen. Valójában azonban, mint azt Emily éleslátóan észrevételezte, az öccse a próbálkozásai eredményeképp kisebb összegeket kapott, hátha az rábírja a hallgatásra. Ám Branwell nem olyan férfi volt, aki hajlandó elrejteni a szenvedélyét, akármilyen sokba kerüljön is az neki – pontosabban az egész családnak.

Amikor végre felbukkant előttük a Top Withens-farmház, úgy emelkedett ki a monoton háttérből, mint egy fekete varjú egy fa legmagasabb ágán, amely bár lengedezik a szélben, biztosan tartja magát, és cseppet sem kétli, hogy jogában áll ott lenni.

Az ott maradt lelkek, akik még a házat lakták, igyekeztek olyan meleget teremteni odabent, amennyire csak tőlük telt, ami a legtöbb épületben nagy teljesítmény, különösen egy olyanban, amelyet ilyen különc helyszínen emeltek. A szarufákon át kiszökő meleg megolvasztotta a havat, és közszemlére tette a palatetőt, a három látható ablakban pedig, amelyeket mind belepett a fagy, bizonytalan gyertyaláng pislákolt.

– Poklot idéző látvány – jegyezte meg Charlotte, amikor az emelkedő tetejére érve mind a négyen megálltak kifújni magukat. – Ha a pokol fagyos hely lenne, pontosan ilyennek képzelném.

– El sem tudom képzelni, hogy élhet bárki itt tisztességes emberhez méltó életet – tette hozzá Anne, a drága arcát pirosra csípte a hideg. – Kegyetlen hely, és a rideg otthon kegyetlenné teszi a lakóit is.

– Liston Bradshaw nem valami állat – feddte meg őket Branwell, miközben megdörgölte az orra hegyét, hogy visszatérjen bele az élet. – Lehet, hogy nem részesült olyan oktatásban, mint ti vagy én, és kevesebb esélyt kapott arra, hogy lássa a világ szépségeit, de az apja brutalitása ellenére Liston szíve jóságos, az elméje pedig éles. Kedvelni fogjátok.

– Én a magam részéről csodálom ezt a helyet, jóllehet a tetszésemet nem nyerte el – szólalt meg Emily. – Mindig elismerésre méltó az, aki először választ ki egy elhagyott tájat az otthonául… bámulatos makacsságra vall, ami nekem nagyon is imponál. Az épület megjelenése viszont elég baljós, mintha figyelne minket.

– Ez, drágám, azért van – mondta Charlotte, miközben továbbindult a kapu felé –, mert te a legszívesebben egy olyan barlangban laknál, mint a pondeni remete, és soha többé nem beszélnél egyetlen emberi lénnyel sem.

Charlotte nem tévedett. Emily csodálta azt a lelkierőt, amely nem félt alapot ásni ezen a helyen, amelynél vadabbat és zordabbat több száz kilométeres körzeten belül nem találni. Idefent semmi sem nyújtott oltalmat, nem védte meg az épületet magasabb csúcs a jeges északi széltől, amely minden repedésen és hasadékon befújt, és amely kedvére hajlítgathatta az elsatnyult fákat, örök tanúságul állítva őket a vadságának.

A régi kovácsoltvas kapu, amely a maga idejében egy jó nevű ház bejáratát volt hivatott hirdetni, és amely valamikor a tél folyamán majdnem teljesen leszakadt a sarokvasáról, úgy lengedezett és nyöszörgött a szélben, mint egy akasztott ember. Minden kapuoszlopon és a háztető minden sarkán durván kifaragott, kísérteties vízköpők álltak, őrködtek a föld négy sarka felett. Az előkertet ingovánnyá változtatta a hó, a jég meg a fagyott sár, és habár a kapu már nem állította meg az érkezőket, a nyomorúság mindent átjáró érzése, amely mintha cseppekké sűrűsödött volna a nyirkos levegőben, megtorpanásra késztette őket.

Ritkán fordult elő, hogy Emily meghátrált volna valamitől, mivel a sötét és nehézkes pillanatokat éppolyan fontosnak és szükségszerűnek érezte, mint azokat, amelyek megnyugvást és örömet hoznak. Ám ekkor elbizonytalanodott, minden érzékszerve, amely a Top Withens-farmház árnyas ablakai felé fordult, most azt súgta neki: Légy óvatos!

Amikor beléptek a kertbe, egy csapat különféle alakú és méretű kutya rohant eléjük eszelős ugatással, a fogukat vicsorgatva.

– Vissza hozzám, nyomorult szörnyetegek! – üvöltött Clifton Bradshaw az állatokra, amikor kilépett a házból, és sietősen magára húzta a mocskosnak tűnő kabátját. – Fogjátok be a szátokat, vagy szíjat hasítok a hátatokból! – A kutyák azonnal nyöszörögve meghúzták magukat, alázatosan a hátukra fordultak, a férfi pedig megindult a kis társaság felé. A kutyák rettegtek tőle.

– Jó napot kívánok, uram és hölgyeim! – mondta Bradshaw valamiféle mosolyhoz hasonlatos grimasszal, a hideg, cserepes ajka fájdalmasan elvékonyodott, ahogy széthúzta a sárguló fogai felett. – Ilyen napon nem számítottunk vendégekre.

– Ez nem udvariassági látogatás – felelte Anne; kiabálnia kellett, hogy túlharsogja a szelet. – Az apánk, Patrick Brontë tiszteletes képviseletében jöttünk, és követeljük, hogy adja át a birtokán talált maradványokat a templomnak, hogy az a szegény lélek azonnal keresztény temetésben részesülhessen!

Emily nem látta biztosan, de nem lepődött volna meg, ha a húga dühösen toppant a lábával beszéd közben. Clifton egy pillanatig álmélkodva nézett Anne-re, aztán olyan érdes, durva hahotára fakadt, hogy az egész kert visszhangzott tőle, megijesztette az állatokat a pajtában, a lábánál heverő kutyák pedig szétszaladtak tőle.

– Ide hallgasson, kislány! – kezdte Bradshaw, Emily pedig érezte, hogy a harag fellobban a lábujjaiban, és úgy végigfut az ereiben, mint egy rövid kanócon a tűz.

Ki tudja, miféle változatos, és egyértelműen hölgyhöz nem illő szavak törtek volna ki belőle, ha Branwell nem tartja vissza, amíg le nem higgad annyira, hogy kötőféket tegyen a nyelvére.

– Mr. Bradshaw, uram. – Branwell kezet nyújtott neki. – Kérem, bocsásson meg a testvéreimnek! Érzékeny teremtések, a szívük mélyéig érzelmesek, hajlamosak csak a helyzet tragédiáját látni, az ön felfedezésének a tudományos vagy a történelmi értéke felett pedig átsiklanak. Kérem, elnézné a női gyengeségeiket, és beinvitálna minket a házába? A testvéreim egészsége gyenge, én pedig úgy hiszem, hogy talán mind odaveszünk, ha csak egy perccel is tovább időzünk idekint ebben az időben.

Clifton Branwellre pillantott, aztán a három köpenyes női kísérőjére, majd sarkon fordult, és félrerúgott egy kis vadászkutyát a ház felé menet.

– Ha muszáj! – mondta. – De gyorsak legyenek!

Azzal bevonult a házba. Egy perccel később pedig elindult a nyomában a négy testvér, hogy behatoljanak az oroszlán barlangjának a mélyére.