Találkozás a halállal

részlet

Translation entitled „Találkozás a halállal”
© 2006, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

Agatha Christie: Appointment with Death
Copyright © 1932, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® and POIROT® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Sipos Katalin

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Sipos Katalin, 2006, 2018
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2018, 2024
Minden jog fenntartva

www.helikon.hu
helikon@helikon.hu

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Szerkesztő Turi Márton
Olvasószerkesztő Bárth-Fehér Szilvia
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 472 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Richard és Myra Mallocknak,
Petrába tett utazásuk emlékére

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

– Ugye, te is belátod, hogy meg kell ölni?

A kérdés kilebbent az éjszaka csendjébe, és mintha még pár pillanatig ott lógott volna a levegőben, mielőtt távozott a Holt-tenger feletti sötétség irányába.

Hercule Poirot, kezében az ablakkilinccsel, egy pillanatra megtorpant.

Homlokát ráncolva, határozott mozdulattal becsukta az ablakot, hogy az ártalmas éjszakai levegő be ne jöhessen. Hercule Poirot abban a hitben nőtt föl, hogy a kinti levegőnek legjobb odakint maradnia, és hogy az éjszakai levegő kiváltképpen egészségkárosító.

A függönyöket gondosan elhúzta az ablakon, az ágyához ment, s közben a szája szögletében elnéző mosoly játszott.

„Ugye, te is belátod, hogy meg kell ölni?”

Milyen különös szavak – és éppen Hercule Poirot-nak, a detektívnek kell véletlenül meghallania őket jeruzsálemi útja első éjszakáján!

– Mehetek én bárhová, valami mindig eszembe juttatja a bűnözést! – mormolta magában.

És mosolygott tovább, mert egy történet is felrémlett benne, amit egyszer a regényíró Anthony Trollope-ról hallott. Trollope éppen az Atlanti-óceánt szelte át egy hajón, amikor a fedélzeten meghallotta, hogy két utastársa pont az ő regényének legutóbb megjelent folytatásáról beszélget.

– Nagyon jó! – jelentette ki az egyik utas. – De azt a fárasztó vénasszonyt ki kéne már nyírnia.

Az író széles mosollyal megszólította őket:

– Uraim, hálás köszönetem önöknek! Már megyek is, és kinyírom!

Hercule Poirot elgondolkodott: vajon mire vonatkoztak az ablakban véletlenül meghallott szavak? Talán egy színdarab vagy egy regény társszerzői beszélgettek.

Mosolygott tovább, de eszébe jutott más is.

„Egy nap akár még baljós jelentést is kaphatnak ezek a szavak.”

Ahogy most visszagondolt, a beszélő hangot különös izgalom fűtötte, és remegése erős feszültségről árulkodott. Férfihang volt – vagy inkább egy fiatalemberé…

Hercule Poirot eloltotta a lámpát az ágya mellett, s közben azt gondolta:

„Ezt a hangot biztos felismerném, ha megint meghallanám…”

Raymond és Carol Boynton könyöke összeért az ablakpárkányon, és fejüket szorosan összedugva bámultak ki az éjszaka kék mélységeibe. Raymond izgatottan ismételte el előbbi szavait:

– Ugye, te is belátod, hogy meg kell ölni?

Carol Boynton enyhén megrázkódott. Hangja mély volt és rekedt, amikor felelt:

– Ez borzasztó…

– Nem borzasztóbb ennél, ami van!

– Talán…

Raymond felcsattant:

– Ez így nem mehet tovább, nem és nem! Muszáj tennünk valamit… És nem tehetünk mást…

Carol megszólalt – bár a hangja nem volt meggyőző, és ezt tudta is:

– Mi lenne, ha elszöknénk valahogy…?

– Nem lehet. – Raymond hangja üresen és reménytelenül csengett. – Carol, hisz tudod, hogy ez nem megy.

A lány megborzongott:

– Tudom, Ray. Tudom.

Raymond hirtelen keserűen felnevetett:

– Az emberek bolondnak nézhetnek minket, hogy képtelenek vagyunk egyszerűen kisétálni az egészből…

Carol tagoltan így szólt:

– Lehet, hogy őrültek vagyunk.

– Na igen. Szerintem is. De ha most még nem is, hamarosan biztos meg fogunk bolondulni… Lehet, hogy már most is meg vagyunk őrülve: hiszen azt tervezgetjük éppen hidegvérrel, hogy megöljük az anyánkat!

Carol élesen közbeszólt:

– Nem az anyánk!

– Igen, ez igaz.

Csend volt egy kicsit, majd Raymond szólalt meg, de ezúttal már nyugodt, közömbös hangon:

– Akkor egyetértesz, Carol?

Carol megfontoltan válaszolt:

– Igen, szerintem is meg kellene halnia…

De a következő pillanatban kifakadt:

– De hát nem épeszű! Biztos, hogy nem normális! Ha az lenne, nem volna képes így kínozni minket! Évekig azt mondogattuk: „Ez nem mehet így tovább!” – és ment minden tovább. Mondtuk, hogy: „Majd csak meghal egyszer…” – és nem halt meg! Szerintem nem is fog soha meghalni, hacsak…

– Mi meg nem öljük – fejezte be a mondatot Raymond eltökélten.

– Igen.

Carol keményen belekapaszkodott az ablakpárkányba.

A bátyja hűvös, közömbös hangon folytatta, elfojtott izgatottságáról csak hangjának enyhe reszketése árulkodott.

– És ugye, azt is belátod, hogy kettőnk közül valakinek kell megtennie? Lennoxnak ott van Nadine. Jinnyt pedig nem vonhatjuk ebbe bele.

Carol megborzongott:

– Szegény Jinny!… Én úgy féltem…

– Tudom. Sokat romlott a helyzet, igaz? Ezért kell valamit tenni, éspedig gyorsan – mielőtt Jinny állapota visszafordíthatatlanná válik.

Carol hirtelen felállt, és hátrasimította hullámos, gesztenyebarna haját a homlokából.

– Te Ray, amire készülünk, ugye, azt te igazából nem is tartod bűnnek? – kérdezte.

Ray az előbbi, közömbösnek szánt hangon felelt:

– Nem bizony. Szerintem ez olyasmi, mint megölni egy veszett kutyát: véget kell vetni valaminek, ami a világra nézve ártalmas. És csak így lehetséges.

– De hát – mormolta Carol – ettől még minket ugyanúgy villamosszékbe küldenek… Érted, lehetetlenség elmagyarázni, hogy ő milyen… Úgy hangzana, mint valami boszorkánytörténet… Hisz ez az egész tulajdonképpen csak a mi fejünkben létezik!

– Senki sem fogja megtudni – felelt Raymond. – Van egy tervem. Már mindent átgondoltam. Nem eshet semmi bántódásunk.

Carol hirtelen szembefordult Rayjel:

– Ray, te valahogy megváltoztál. Történt veled valami? Mi ültette el ezt a fejedben?

– Miért gondolod, hogy „történt” velem valami?

Ray elfordult Caroltól, és kibámult az éjszakába.

– Mert látom rajtad… Ray, csak nem az a lány a vonaton?

– Persze hogy nem, ugyan már! Carol, ne beszélj ostobaságokat! Térjünk vissza a… a…

– A tervedhez? Biztos vagy benne, hogy… jó az a terv?

– Szerintem igen… Persze ki kell várnunk a megfelelő alkalmat. Akkor pedig – ha minden jól megy – szabadok leszünk, mindannyian.

– Szabadok? – sóhajtott fel Carol. Felnézett a csillagokra. Aztán váratlanul heves zokogásban tört ki.

– Carol, mi a baj?

A sírástól szaggatottan érkezett a válasz:

– Annyira szép… ez az éjszaka meg a kékség meg a csillagok… Bárcsak mi is a részei lehetnénk! Bár olyanok lehetnénk, mint a többi ember, és nem ilyenek, amilyenek vagyunk: ilyen furák, elromlottak és bűnösök.

– De hiszen, ha majd meghal, minden rendbe jön!

– Biztos vagy te ebben? Nem fogunk örökké megmaradni furának, nem fogunk örökké különbözni?

– Nem, nem, nem!

– De mi lesz, ha…

– Carol, nehogy meggondold magad…

Carol ellökte Ray karját a válláról.

– Nem, én veled tartok, mindenképpen! A többiek miatt, és különösen Jinny miatt. Meg kell mentenünk Jinnyt!

Raymond várt egy percet.

– Akkor… belefogunk? – kérdezte.

– Igen!

– Jó. Akkor elmondom, mi a tervem…

Odahajolt a lányhoz.

2. fejezet

Sarah King, a végzett orvosnő a jeruzsálemi Salamon Hotel olvasószobájában állt egy asztalnál, és az ott lévő újságok és magazinok lapjait forgatta. Homlokát ráncolta, és úgy tűnt: leköti, amit csinál.

Az előcsarnokból belépő magas, középkorú francia kedvtelve legeltette Sarah-n a szemét egy-két pillanatig, mielőtt odasétált volna az asztal túlfelére. Amikor a tekintetük találkozott, Sarah felismerte a férfit, és elmosolyodott. Ez volt az az ember, aki Kairóból idefelé a segítségére sietett, és cipelte az egyik bőröndjét, amikor egyetlen szabad hordár sem volt a láthatáron.

– Tetszik önnek Jeruzsálem, igen? – kérdezte dr. Gerard, miután üdvözölték egymást.

– Bizonyos szempontból inkább rémesnek látom – mondta Sarah, majd hozzátette: – A vallás nagyon furcsa dolog!

A franciát szemlátomást mulattatta a megjegyzés.

– Értem, amire gondol – mondta szinte tökéletes angolsággal. – Itt az összes elképzelhető szekta egymással veszekszik és hadakozik!

– És micsoda rettenetes dolgokat építettek! – mondta Sarah.

– Nos, igen.

Sarah felsóhajtott:

– Ma kizavartak egy helyről, mert ujjatlan ruhában voltam. Úgy látszik, a Mindenhatónak nem tetszik a karom, habár ő készítette.

Dr. Gerard nevetett. Aztán azt mondta:

– Éppen kávézni készültem. Nem tart velem…?

– A nevem King. Sarah King.

– Az enyém pedig, ha megengedi… – és gyors mozdulattal előrántott egy névkártyát. Amikor Sarah elolvasta, csodálkozó öröm ült ki az arcára.

– Dr. Theodore Gerard? Nahát! Mennyire örülök, hogy megismerhetem! Természetesen elolvastam az összes munkáját. Amit a skizofréniáról ír, az borzasztóan érdekes!

– Természetesen olvasta? – vonta fel kérdőn a szemöldökét Gerard.

Sarah kissé szégyenlős magyarázatba fogott:

– Tudja, magam is orvosnak készülnék. Épp most végeztem az egyetemen.

– Á, már értem!

Dr. Gerard kávét rendelt, s az előcsarnok egyik sarkában ültek le kávézni. Dr. Gerard-t Sarah orvostudománybeli eredményei kevésbé kötötték le, mint a homloka körül hullámosan hátrahulló fekete haja és szép formájú piros szája. Mulattatta a lány iránta tanúsított nyilvánvaló rajongása.

– Sokáig marad itt? – kérdezte csevegve.

– Csak pár napot, nem többet. Azután Petrába szeretnék menni.

– Á csakugyan? Én is gondoltam rá, hogy ellátogatok oda, ha az út nem tart túl hosszú ideig. Tudja, tizennegyedikén már újra Párizsban kell lennem.

– Azt hiszem, Petrára körülbelül egy hét kell: két nap oda, két nap ott, és a visszaút is két nap.

– Reggel elnézek az utazási irodába, és meglátom, mit tudok intézni.

Egy társaság érkezett az előtérbe, és leültek. Sarah némi érdeklődéssel figyelte őket. Hangját lehalkítva így szólt:

– Most jöttek be ezek az emberek: nem látta őket éjszaka a vonaton? Ugyanakkor jöttek el Kairóból, mint mi.

Dr. Gerard a szeméhez illesztett egy monoklit, és odanézett.

– Amerikaiak?

– Igen – bólintott Sarah. – Egy amerikai család. De… szerintem nem szokványosak.

– Hogy érti ezt?

– Nos, nézze meg őket! Különösen az idős hölgyet.

Dr. Gerard engedelmeskedett. Éles, szakértő tekintete gyorsan vándorolt egyik arcról a másikra.

Először egy magas, meglehetősen rossz tartású, körülbelül harmincéves férfira lett figyelmes. Alapvetően kellemes arckifejezése egyszersmind gyenge jellemről árulkodott – és a viselkedését különös apátia jellemezte. Aztán ott volt két jóképű fiatal, a fiú szinte görög szépség. „De vele is van valami –, gondolta dr. Gerard –, idegfeszültség, igen.” A lány nyilván a testvére, nagyon hasonlítanak, és ő is erősen izgatottnak látszott. Volt aztán egy még fiatalabb lány, akinek vörösesszőke haja glóriaszerűen ragyogott a feje körül – de a keze megállás nélkül tépdeste, rángatta az ölében tartott zsebkendőt. És még egy nő: fiatal, nyugodt, sötét hajú és fehér bőrű, akinek szelíd arca akár egy Luini-madonnáé. Rajta viszont nyoma sem volt semmiféle idegességnek. És a csoport közepén – „Te szent ég!” – gondolta dr. Gerard, egy francia őszinte viszolygásával. „Ez a nő borzalmas!” Vén, formátlan, püffedt, és ott ül mozdíthatatlanul közöttük, egy torz, öreg Buddha – akár egy óriáspók a hálója közepén!

De Sarah-nak csak annyit mondott:

– La Maman – ő nem valami szép, igaz?

És vállat vont.

– Van benne valami… baljóslatú, nem gondolja? – kérdezte Sarah.

Dr. Gerard újra szemügyre vette a hölgyet. Ezúttal szakmai szempontból, és nem esztétikailag.

– Vízkór, szívproblémák – hangzottak az orvosi terminusok.

– Az is, persze! – mondta Sarah, de ő nem erre gondolt. – De a többiek vele szemben tanúsított viselkedésében van valami furcsa, nem?

– Tudja, hogy kik ezek?

– A nevük Boynton. Anya, a nős fiú a feleségével, egy kisebb fiú és két lány.

– La famille Boynton világot lát – mormolta dr. Gerard.

– Nos, igen, de a furcsa az, ahogyan ezt teszik! Soha nem állnak szóba idegenekkel. És egyikük sem csinálhat semmit, amíg az öreg hölgy meg nem engedi!

– Ő egy matriarcha típus – mondta dr. Gerard elgondolkodva.

– Szerintem meg egy zsarnok – mondta Sarah.

Dr. Gerard vállat vont, és megjegyezte, hogy a világban az amerikai nők uralkodnak – ezt mindenki tudja.

– Igen, de itt ennél többről van szó – kötötte Sarah az ebet a karóhoz. – Mert ő… szóval annyira megfélemlíti őket, úgy rájuk telepszik, hogy az… az már nem normális!

– Ha egy nőnek túl sok hatalom jut, az nem szokott neki jót tenni — értett egyet Gerard váratlan komolysággal. Megcsóválta a fejét: – A nők nemigen tudják a hatalmat jól használni.

Gyors oldalpillantást vetett Sarah-ra. Az a Boynton családot nézte – azaz inkább annak egy bizonyos tagját. Dr. Gerard arcán a mindent értő gall mosoly jelent meg: „Aha, szóval erről van szó!”

Puhatolózva megkérdezte:

– Netán beszélt is velük?

– Igen, azaz csak egyikükkel.

– A fiatalemberrel, a kisebbik fivérrel?

– Igen. Még a vonaton, amivel Kantarából idejöttünk. A folyosón álldogált. Vele beszélgettem.

Sarah viselkedésében nem volt semmi elfogódottság: tulajdonképpen egész életfelfogásából hiányzott. Érdekelte őt az emberi természet, és barátságosan közeledett mindenhez – bár egy kissé türelmetlenül.

– Miért kezdett beszélgetni vele? – kérdezte Gerard.

Sarah vállat vont:

– Miért ne? Utazás közben gyakran beszélgetek emberekkel. Érdekel, hogy mit csinálnak, hogyan gondolkodnak és mit éreznek.

– Mondhatni: mikroszkóp alá teszi őket.

– Fogalmazhatunk így is – ismerte be a lány.

– És ebben az esetben mi volt a benyomása?

– Nos… – tétovázott a lány. – Elég különös volt… Először is, a fiú a haja tövéig elvörösödött.

– Ez olyan különös? – kérdezte szárazon dr. Gerard.

Sarah felnevetett.

– Arra gondol, hogy egy szégyentelen némbernek vélt, aki megkörnyékezi őt? Nem, nem hinném, hogy ezt gondolta. Hiszen a férfiak mindig megérzik, hogy kivel van dolguk, ugye?

Őszinte kíváncsisággal, kérdőn tekintett dr. Gerard-ra, aki válaszul bólintott.

– Az volt az érzésem – mondta Sarah lassan, és kissé összeráncolt homlokkal –, hogy… hogy is mondjam?… egyszerre volt izgatott és rémült. Minden elképzelhető mértéken felül izgatott volt – és ugyanakkor, abszurd módon, rettegett. Ez már különös, nem? Nekem az amerikaiakról az a benyomásom alakult ki, hogy nagyon is higgadtak. Egy húszéves amerikai fiatalembernek például sokkal nagyobb rálátása van a világra, és sokkal gyakorlatiasabb, mint egy hasonló korú angol. És ez a fiatalember már húsz fölött jár.

– Szerintem huszonhárom-huszonnégy lehet.

– Már annyi?

– Szerintem igen.

– Igen… talán magának van igaza… Csak fiatalabbnak látszik…

– Mentális meghasonlottság a környezettel. Megrekedés a „gyermeki” stádiumban.

– Akkor hát igazam van? Vagyis tényleg van benne valami, ami nem igazán normális?

Dr. Gerard vállat vont, és egy kicsit megmosolyogtatta, hogy a lány milyen komolyan veszi magát.

– Kedves ifjú hölgyem, van-e közülünk egy is, aki teljesen normális? De arról biztosíthatom, hogy ebben az esetben valóban fennáll valamifajta neurózis.

– Aminek, lefogadom, annál a szörnyű öregasszonynál van az eredete.

– Magácska nem nagyon kedveli őt – mondta dr. Gerard, és fürkészőn nézett Sarah-ra.

– Valóban. A szeme, nézze!… olyan rosszindulatú!

Dr. Gerard azt mormolta:

– Anyáknál ez nem ritkaság, amikor a fiaik elbűvölő ifjú hölgyekhez kezdenek vonzódni.

Sarah türelmetlenül vállat vont. A franciák mind egyformák, gondolta, csak a szexben tudnak gondolkozni. De mint lelkiismeretes pszichológusnak, persze neki is be kellett ismernie, hogy a legtöbb jelenség mögött a szexualitás dolgozik. Sarah gondolatai is hasonló pszichológiai ösvényt követtek.

Meditációjának hirtelen szakadt vége: Raymond Boynton a terem közepén álló asztalhoz jött. Kiválasztott egy magazint. Amint visszafelé elhaladt Sarah széke mellett, a lány felnézett rá, és megszólította:

– A mai napot városnézéssel töltötték?

Szavait találomra választotta meg, mert igazából az érdekelte, hogy milyen fogadtatásra találnak.

Raymond félig megtorpant, elvörösödött, hátrahőkölt, mint egy ideges ló, és a tekintete riadtan családja csoportjának a középpontját kereste. Azt suttogta:

– Ó… ó, igen… tényleg, valóban. Én…

Aztán, mint akinek hirtelen az oldalába vágták a sarkantyút, visszavágtatott a családjához, maga előtt tartva a magazint.

A groteszk, Buddha-szerű alak egyik kövér kezével az újságért nyúlt, de dr. Gerard látta, hogy közben a szeme a fiú arcát fürkészte. Valami horkantásfélét hallatott, amiből nehéz lett volna kihallani a köszönetet. Feje alig észrevehetően elfordult. A doktor látta, hogy most Sarah-t nézi figyelmesen. Az arca egykedvű volt, kifejezéstelen. Lehetetlen volt megmondani, mi zajlik a fejében.

Sarah az órájára nézett, és felkiáltott:

– Jaj, de elszaladt az idő!

Felállt.

– Köszönöm a kávét, dr. Gerard. Most meg kell írnom néhány levelet.

A doktor is felállt, és megfogta a lány kezét.

– Remélem, még találkozunk! – mondta.

– Ó, igen! Esetleg ha eljön Petrába.

– Mindenképpen meg fogom próbálni.

Sarah rámosolygott búcsúzóul, és elfordult. Az előcsarnokból kifelé el kellett mennie a Boynton család mellett.

Dr. Gerard figyelt, és látta, hogy Mrs. Boynton a fia arcát nézi. Látta, hogy a fiú pillantása találkozik az anyáéval. Amint Sarah elhaladt, Raymond Boynton félig elfordította a fejét – de nem Sarah felé, hanem a másik irányba… A lassú mozdulat kelletlenségről árulkodott, nagyon úgy nézett ki, mintha az öregasszony egy láthatatlan madzagot rántott volna meg.

Sarah King is észrevette, hogy mi történt, és bizony bosszantotta is, lévén még elég fiatal – és ember. Hiszen Raymonddal olyan jót beszélgettek a hálókocsi folyosóján zötykölődve! Összehasonlították a benyomásaikat Egyiptomról, jót nevettek az öszvérhajcsárok és az utcai árusok vicces angolságán. Sarah elmesélte neki, hogy egy tevehajcsárnak, amikor az nagy lendülettel, tolakodva megkérdezte tőle: „Ön angol lady, vagy amerikai?” –, ő azt felelte: „Nem, kínai.” És elmondta, hogy milyen jót mulatott ezután a hajcsár elképedt arckifejezésén. Sarah arra gondolt, hogy a fiú úgy itta akkor a szavait, mint egy kedves, tudni vágyó iskolás gyerek – talán még valami megrendítő is volt ebben a nagy tudni vágyásban. Most meg, minden látható ok nélkül távolságtartó lett, faragatlan – és kifejezetten goromba.

– Egy percig sem foglalkozom vele tovább! – mondta magának Sarah sértődötten.

Sarah-nak ugyanis elég jó véleménye volt magáról – bár nem volt beképzelt. Tudta, hogy vonzó jelenség a másik nem számára, és nem szokott a visszautasításba szó nélkül beletörődni.

Az viszont lehetséges, hogy egy kicsit túl kedvesen viselkedett ezzel a fiúval, mert – valami különös oknál fogva – megsajnálta. De most már feketén-fehéren kiderült, hogy ő is csak egy goromba, beképzelt és faragatlan amerikai siheder!

Ahelyett, hogy az említett leveleket megírta volna, Sarah King az öltözőasztala elé ült, hátrafésülte a haját a homlokából, belenézett saját gondterhelt barna szemébe, és végiggondolta jelenlegi helyzetét.

Éppen egy komoly érzelmi krízisen volt túl. Egy hónappal ezelőtt bontotta fel az eljegyzését egy nála négy évvel idősebb fiatal orvossal. Nagyon vonzódtak egymáshoz, de a természetük túlságosan hasonló volt. Mindennaposak voltak köztük a nézeteltérések és a veszekedések. Sarah nem jól tűrte a zsarnoki hatalom akármilyen szelíd formában való megjelenését az életében, mert maga is elég domináns egyéniség volt. Mint oly sok emelkedett lelkű nő, Sarah is azt gondolta magáról, hogy csodálja az erőt. Mindig is azt mondta magának, hogy szeretne emberére akadni. De mikor talált valakit, aki uralkodni tudott rajta – rádöbbent, hogy ez egyáltalán nem tetszik neki! Nem kevés szívfájdalmat okozott neki az eljegyzés felbontása, de volt benne annyi józanság, hogy belássa: pusztán a kölcsönös vonzalom kevés ahhoz, hogy egy élet boldogságát építsék rá. Szándékosan szervezte magának ezt az izgalmas nyaralást, hogy felejteni segítsen, mielőtt visszamegy, és istenigazából beleveti magát a munkába.

Sarah gondolatai a múltból immár visszatértek a jelenbe. Azt gondolta:

„Jó lenne, ha dr. Gerard hajlandó volna velem a munkájáról beszélgetni. Csodálatos, mi mindent tud! Bárcsak komolyan venne engem!…Talán, ha eljön majd Petrába…”

Aztán megint arra a furcsa, faragatlan amerikaira gondolt.

Nem volt kétséges, hogy a család jelenléte okozta a fiú bántó reakcióját, de Sarah akkor is egy kissé neheztelt rá. Hogy valaki ennyire függjön a családjától, ez tényleg nevetséges – különösen egy férfi esetében!

De mégis…

Furcsa érzése támadt. Itt valami nincs rendjén!

Hirtelen hangosan kimondta:

– Ezt a fiút meg kell menteni! Na, majd megnézem, mit tehetek!

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

MÁSODIK RÉSZ

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

Epilógus

Jegyzetek

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0