Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Samantha Shannon: The Mask Falling

First published in Great Britain 2022

This edition published 2024

Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2022, 2024

Illusztrációk © Emily Faccini, 2022, 2024

All rights reserved.

Borító © David Mann, Carmen R. Balit

Borítóillusztráció @ Ivan Belikov

Hungarian translation © Bottka Sándor Mátyás, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 682 158 4

Ann Preedynek (1938–2019)

A sorozat közepe – a lelke – neked szól.

A szerző előszava az új, átdolgozott kiadáshoz

A maszk lehull első kiadása 2021-ben jelent meg.

Az új kiadásra jelentősen átdolgoztam a regényt, ezt tartja most kezében az olvasó. Cselekménye nagyjából igazodik a korábbi változatéhoz, de a szöveget az évek tapasztalatai alapján újraírtam.

Remélem, hogy olvasói éppen annyira élvezni fogják majd a sorozatot, mint amennyire én szerettem dolgozni rajta az elmúlt évtizedben.

Samantha Shannon

2024. február 14.

Qui regarde au fond de Paris a le vertige.
Rien de plus fantasque, rien de plus tragique,
rien de plus superbe.

Aki Párizs mélyére néz, beleszédül.

Nincs nála fantasztikusabb,
sem tragikusabb, sem fenségesebb.

VICTOR HUGO

Tartalom

Az Île de la Citadelle térképe

Az Hôtel Garuche alaprajza

Előhang

ELSŐ RÉSZ – VÁLTSÁGDÍJ

1. Tengeren túl

2. Párizs

3. Komor kávé

4. Üres trón

5. Domino

6. Marionett

7. Gyökértelenül

8. Cseberből vederbe

MÁSODIK RÉSZ – A HORGONY FORDUL EGYET

9. A strasbourgi mészáros

10. A titok

11. Elcserélt

12. Lepke a falon

13. A hiányzó láncszem

14. Fájó igazság

15. Látók szövetsége

16. Hűség

HARMADIK RÉSZ – EURÜDIKÉ

17. Apollyon

18. Kardok dala

19. Ár

20. Ígéretes kezdet

21. Nyitány

22. Miasszonyunk

23. Esthajnal

24. Acélkirálynő

25. A győzelem szárnyai

26. Minden ördög

Fontos személyek

Szószedet

Előhang

Calais kikötője

Francia Scion Köztársaság

2060. január 1.

Amikor a konténerszállítónk kihajózott Doverből, a hajnal épp elfoglalni készült a tiszta, éjjeli égboltot. Most, az érkezésünkkor komor fellegekből záporozó eső ostorozta és tajtékzó hullámok csapkodták Calais kikötőjét. Legalábbis a hánykolódásból és hangzavarból ítélve úgy képzeltem, ez történik odakint. Látni nem láttam mást, csak a konténer rozsdás falát és a réseken beszűrődő, halódó napfényt.

Egy tengervíztől dohos, málló farostlemez lapon feküdtem összegömbölyödve. Nagymester egész úton mellettem maradt, igyekezett melegen tartani, míg félálom és eszméletlenség között lebegtem. Noha beburkolóztam a kabátjába, a kezem megdermedt a kesztyűben a hidegtől, és remegtem a hajó nyirkos hűvösében. Némelyik kötésem még a viharkabát alatt is átázott, testem iszamós volt a vértől. Az idegszálaimat kipárnázó fájdalomcsillapítók hatása lassan múlni kezdett.

Évekig álmodoztam arról, hogy kijutok Angliából, de nem csempészáruként terveztem, ráadásul sérült csempészáruként.

Miközben vártuk, hogy a hajónk kikössön, egy másik utazás jutott az eszembe. Akkoriban az apámmal tartottunk egy idegen országba, ő bátorított, miközben a repülő átvitt minket az Ír-tengeren, egyre messzebb a háborútól megtépázott szülőhazámtól.

Annak az éjszakának az emlékei még mindig gyötörtek, mint mélyen a testembe ékelődött üvegszilánkok, elég élesek ahhoz, hogy fájdalmat okozzanak, amikor a legkevésbé számítok rá.

Apám mély álomból ébresztett még hajnalhasadás előtt. Kiemelt az ágyból, karban vitt le az emeletről, és beültetett az autójába. Nagymamám meghallhatta őt, vagy megérezte a bajt – mindig mondta, hogy érzékeli a félelmemet, mint a mellkasába ékelődött horog rándulásait –, mert pizsamája fölött vállára vetett takaróval rohant ki a házból, és kiáltozva próbálta megállítani apámat. Én ököllel vertem az autó ablakát, könyörögtem, hogy eresszenek ki, de hiába.

Apám előző este még hagyta, hogy nagyanyám mesét olvasson nekem és betakargasson, mint mindig. Egyikünk sem tudta, hogy ez lesz az utolsó ilyen alkalom. Pedig apám akkor már hetek óta tervezgette, hogy átpártol a Scionhoz, és engem is magával visz.

Az éj leple alatt hajtott át a lázadók fennhatósága alatt álló területen a Shannoni repülőtérre. Mire leparkolt, a kocsi oldala tele volt lövedékek által ütött lyukakkal, mert a lázadók addigra már célpontként azonosították a járművet. Gyanították, hogy a Scion átállította apámat.

Ő alaposan felkészült az útra, mindkettőnk számára csomagolt egy-egy bőröndöt, és hozott kabátot is. Mások vérfoltos arccal, szinte alvajáróként szédelegtek át a határellenőrzésen csomag nélkül, a viselt ruhájukon kívül minden tulajdonukat hátrahagyva. Később értettem csak meg, hogy a Shannoniról a London Docklands repülőtérre tartó, tizenhatos repülőjárat legtöbb utasa kollaboráns volt, akik elárulták titkaikat és barátaikat a Scionnak, a lázadók hadserege, a laochra scátha pedig rájuk sütötte a nemzetáruló bélyeget. Halálraítéltként nem maradt más választásuk, mint elmenekülni az országba, amit valójában szolgáltak.

Rajtuk kívül utaztak még a gépen Scion-diplomaták, akik a feltétel nélküli megadásról tárgyalni érkeztek Írországba, és most dolguk végezetlen tértek haza. És akadtak az apámhoz hasonló helyzetben lévők, akik valamilyen okból maguk döntöttek úgy, London hívó szavára csatlakoznak az ellenséghez. Egy nyűgös csecsemőn kívül én voltam az egyetlen gyermek a repülőn.

Gépünk rövid idő múlva leszállt az Ír-tenger túlpartján, mi pedig, a hontalanok, rendezett sorban, üres tekintettel, síri csendben vártuk, hogy átadhassuk magunkat a horgony kényének-kedvének.

A reptérről kiérve már néhány lépés után túlterhelte érzékeimet az ingerek kavalkádja. Az alacsony hegyekkel szegélyezett, tág, zöld legelők után London kobalt utcai lámpái, vakítóan fényes óriásképernyői és az istentelen égre törő felhőkarcolói megrémítettek és összezavartak. Ez a hely, amit onnantól fogva otthonomnak kellett volna neveznem, mérhetetlenségében groteszknek tűnt számomra, mintha mindent a felfogható és észszerű arányon túl megnyújtottak volna. Apám feketekávét vásárolt az egyik Brekkaboxban, és merészen nekivágott az új életünknek. Akkor még nem sejtette, hogy ez a citadella okozza majd a halálát.

London, ez a rettenetes és csodálatos, lenyűgöző és vad város, melyet még egy elnyomó rémuralomnak sem sikerült megszelídítenie, egészben lenyelt engem, én pedig mélyen a beleiben vastag bőrt növesztettem, ami bábként ölelt körül. Azt viszont soha nem gondoltam, hogy ebből a bábból Fekete Lepkeként, a forradalom vezéreként török majd ki. Nem sejtettem, hogy új családra lelek a Hét Pecsétben. Nem hittem, hogy én leszek az, aki lerántja a maszkot Londonról, és feltárja, hogy kicsoda-micsoda irányítja valójában az életünket.

Nem, akkoriban vakon néztünk szembe a sorsunkkal. Pontosan úgy, ahogyan én léptem most be a Francia Scion Köztársaságba. Fogalmam sem volt, mi vár rám ezen az új hadszíntéren, milyen neveket és maszkokat kell majd hordanom, kivé kell válnom.

Ha tudtam volna, valószínűleg visszafordulok.

A kikötői rakodómunkás, aki Doverben fogadott minket, most megjelent a konténer nyíló ajtajában. Mélyen ráncos arca alig látszott a sapkája sildje alól.

– Minden Angliából érkező hajót átkutatnak. – A levegő sűrű párafelhőben csapott ki a szájából. – El kell tűnnünk innen.

Felemeltem a fejem, és azonnal fájdalom hasított a tarkómba. Úgy éreztem, mintha a szemem nem férne el a koponyámban.

A dokkmunkás érzéketlenül figyelt, rendíthetetlennek tűnt. Szeme és haja palaszürke volt, egyetlen jellegzetes vonást sem tudtam volna felfedezni rajta. A hasogató fejfájás ellenére is azon kezdtem töprengeni, vajon hány szökevényt csempészett már át ide, és milyen kiterjedt a hálózat, amelynek dolgozik.

– Paige – szólított meg Nagymester. – Fel tudsz állni?

A bólintástól nem csak a csontjaim szakadtak ki a testemből, az egész világ elveszítette tartását. A kikötői munkásnak minden vonása és éle elmosódott, csak alaktalan folt maradt belőle. A színek egybefolytak a szemem előtt, mint tinta a vízben. Lassan kihajtogattam a lábamat, de nem engedtem ki a kezemből az aktát, amit Scarlett Burnish nyomott a kezembe néhány órával azelőtt. Ebben rejlett az új személyazonosságom.

Amikor megpróbáltam felállni, valami nagyot roppant valahol mélyen a testemben, és fájdalom nyilallt végig a csontjaimon és sebeimen. Felszisszentem és megdermedtem, hideg veríték verte ki az arcom.

Nagymester azonnal letérdelt mellém, és amikor nemet intettem a fejemmel, a karjába vett és felemelt. Átkaroltam a nyakát, és hagytam, hogy vigyen a dokkmunkás után.

A szökésünkből onnantól kezdve csak egy-egy felvillanó képre emlékszem. Nagymester a testével védelmezett az esőtől és a dermesztő hidegtől. A kabátja fészkéből kisandítva pillantottam meg először Calais kikötőjét. Már délelőtt felé járhatott, de az ég még sötét volt, ezért mindenfelé lámpák égtek, éles árnyékok rajzolódtak a konténerek falára a reflektorok fényében. Kompok és áruszállító hajók várták, hogy indulhassanak, pallóikon jégpáncél szikrázott. Az eső függönyén át vakítóan ragyogott egy képernyő, rajta a felirat:

Ön ezennel belép a Francia Scion Köztársaság területére

Vous entrez maintenant en République Française de Scion

A rakodómunkás léptei felverték a vizet előttünk, ahogy egy postai kisteherautó felé tartott, majd betessékelt minket a csomagterébe.

– Maradjatok csendben! – szólt, mielőtt ránk csapta az ajtót.

Sötétség borult rám, olyan, mint a cellában, amelyből hajszál híján sikerült csak megszöknöm. Feneketlen, fekete űr, amit csak a vizes kínpad feletti fény és a refaita szemében lángoló tűz tört meg.

Nagymester félretolt néhány ládát és zsákot a csomagtérben. Miközben bemásztam a helyre, amit előkészített nekem, megcsapta az orromat a viharkabátomból áradó izzadságszag, és az is feltűnt, hogy a hajam zsíros tincsekbe ragadt össze.

– Bármikor átadhat minket a hatóságoknak – jegyeztem meg recsegő hangon.

Nagymester rám terítette a kabátját.

– Nem áll szándékomban hagyni, hogy a Scion újra elragadjon téged.

Az autó motorja felbőgött. Egy hideg izzadságcsepp gördült végig az arcomon.

– Aludni akarok – sóhajtottam elhalóan. – Semmi mást, csak aludni.

Letelepedett mellém, és kezébe zárta a kezem. Kesztyűs ujjaim törékenynek tűntek a szorításában.

– Aludj! Én őrködöm.

Az érzékelőpajzsot működtető kopogószellem támadása nyomán álomplánom burkát finom repedések hálózták. Miközben nyugtalan álomba merültem Nagymester mellett, és ide-oda zötykölődtem a kocsi ringásától, emlékképek árasztották el elmém zavaros vízben álló virágait.

Láttam, ahogy nagyszüleimet berántják a horgony árnyékába, láttam a tanyájukon a csipkerózsabokrokat és a bejárat felett lógó, faragott táblán a repülő méhet.

Az apámat, amint kioltja életét az aranypenge.

A dokkmunkásnak valahogyan sikerült kihajtania az őrzött kikötőből úgy, hogy a Scion két legkeresettebb szökevényét csempészte a furgon hátuljában. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire az autó megállt, és Nagymester újra a karjába vett. A fájdalmaim feltámadtak, a testi kín mintha vörös forróságként, kitörésre készen feszült volna a bőröm alatt.

A férfi egy kihalt mellékutcában parkolt le, és beterelt minket egy ház szűk előszobájába.

– Ez a menedéketek – közölte. – Hamarosan jelentkezik majd a hálózatunk egy tagja. Addig ne menjetek az utcára!

Azzal bezárult mögöttünk az ajtó.

A csendet csak a nehéz légzésem zaja törte meg az előszobában, ahonnan lépcső vezetett az emeletre. Nagymester egy ideig némán állt, kezét nem vette le a tarkómról.

Oxfordban mindig megtalálta a módját, hogy védelmébe vegyen és segítsen engem, de ott bírt bizonyos befolyással, még akkor is, ha ez a hatalom csak a saját rabságából fakadt. Most viszont ugyanúgy szökevény volt, mint én, egy száműzetésben élő isten. Itt nem csillapíthatta a fájdalmamat.

Az emeleten a sérüléseimre ügyelve, finoman lefektetett egy kanapéra. Én azonnal belesüppedtem a jó vastag és puha párnák közé, onnan néztem végig a nappalin: a vakolt mennyezeten, a krémszínű falakon és a halszálkamintás parkettán. Az egész falat beborító ablak előtt asztal állt, már elképzeltem, ahogy sokáig reggelizünk ott a felkelő nap borostyán ragyogásában. A szobában minden tiszta volt és nyugalmat árasztott.

– A kandalló csak dekoráció – állapítottam meg.

Nagymester végigmérte.

– Így igaz.

– Hogy fogod így… – Csillapíthatatlan kacagás tört fel belőlem. – Hogy fogod kibírni itt kandalló nélkül?

– Kibírom – visszhangozta.

– De neked kell a tűz, hogy legyen mibe révedni – húztam tovább. – Tisztában vagy vele egyáltalán, hogy milyen sokszor csinálod ezt?

Válasz helyett csak oldalra billentette a fejét, aminek láttán csendes öröm töltött el. De sajgott a bordám, és amikor felemeltem a karomat, vérfoltot láttam alatta a kanapén.

Nagymester az ablakhoz lépett, és becsukta az egyik ablaktáblát.

– Szükséged van valamire, mielőtt pihenni térsz?

– Tuso… tusolni szeretnék.

Talán a dadogásom, talán az elakadó lélegzetem miatt, de visszanézett rám.

– Én inkább ülőfürdőt javasolnék.

Valahogy tudta. Tudta előre, hogy a fürdő kevésbé emlékeztet majd a vizes kínzásra, mint a felülről rám zúduló víz.

– Jogos – válaszoltam.

Magamra hagyott. Hallgattam, ahogy a csövekben zubogni és a fürdőszobában csobogni kezd a víz.

Szomjasnak tűnsz. Ökölbe szorult a kezem. Szolgálhatok talán egy kis itallal az alkirálynőnek?

– Paige!

Felpillantottam, és démoni, lelketlen refaitaszemek néztek vissza rám. Suhail Chertan visszatért, hogy újra vízbe fojtson a szárazföldön.

Izmaim görcsbe rándultak, egy vizes deszkához láncolva találtam magam, arcomra terített, átázott kendő fojtogatott. Mielőtt eszmélhettem volna, már menekültem a rettenetes szempár elől, és kapálózás közben a földre estem.

A csontvázam üvegből volt, a becsapódástól szilánkokra tört. Levegő után kapkodtam, de a tüdőm nem tágult. Kés után kaptam, de semmit nem találtam.

Az ismerős aura rántott vissza. Amikor a szemem előtt lüktetve tisztulni kezdett a világ, Nagymester guggolt mellettem karnyújtásnyi távolságnál messzebb, ám elég közel ahhoz, hogy megérezzem őt. És emlékezzek rá.

– Ne haragudj… – Remegett a hangom. – Azt hittem…

Bárcsak lett volna szavam, hogy elmagyarázzam.

– Előreláthatólag hosszú ideig leszünk összezárva ebben a lakásban. – Nagymester felém nyújtotta kesztyűs kezét. – Kezdetnek megegyezhetnénk abban, hogy egymás között semmi szükség többé bocsánatkérésre.

Eltartott néhány pillanatig, amíg összeszedtem a bátorságomat, és a tenyerébe fektettem a kezem. Akkor felállt és felsegített, majd kitámogatott a fürdőszobába.

– Nagymester! – fordultam hozzá. – Bármit hallasz is, kérlek, ne gyere be, csak ha hívlak!

Megfontolta, majd bólintott, én pedig magamra csuktam a fürdőszoba ajtaját.

A helyiségben csak egy sor gyertya fénye derengett. A tisztaság és tágasság nyomasztó hatással volt rám. Kőpadló melege a talpam alatt. Puha, fehér törölközők és egy kikészített hálóing. Hátat fordítottam a tükörnek, levetettem a kabátot, pulóvert és nadrágot, aztán lefejtettem magamról a vértől ázott ingruhát, amit a cellámban viseltem, és a kötéseket. A ruhaanyag beleakadt a felkaromon a vigyorgó mosolyra hasonlító seb öltéseibe.

Amikor megfordultam és megpillantottam a tükörképem, azonnal megértettem, hogy Nagymester miért gyertyákkal világította meg a fürdőt. A látvány a legtompább fényben is sokkoló volt, álltól lefelé a testemen egyetlen sértetlen folt nem maradt.

Apránként felmértem az állapotomat, megszámoltam a sérüléseimet, újra átéltem a pillanatokat, amikor ezeket szereztem. A kezeket a nyakam körül. A gyomromba vágódó taktikai kesztyűt. Az acélbetétes bakancsot a bordáimon. Mindent, amivel szóra akartak bírni a vakítóan fehér, kezdetben legalábbis steril szobában, a fehér falak között, a fehér padlón, ahol sehová nem rejtőzhettem a kérdések és a gúnykacaj elől.

Vér csorgott a bőrömön, ahol az érzékelőpajzs magjának üvegszilánkjai felsértették. Ujjam hegyével megérintettem a szemem feletti vágást, amely vörösen virított a sápadt arcomon. Megremegett a szám. Többször láttam már magam ramaty állapotban, de ez most más volt.

Hónapokig tartott, amíg nagy nehezen visszanyertem az Oxfordban elvesztett erőmet. Most kezdhettem az egészet elölről, élhettem újra kártyavárban, amely egyetlen lélegzetvételtől összedőlhet.

A kádban vészjóslóan nyugodtan várt a víz. Amikor beledugtam az ujjam, libabőrös lett a karom, a vállam pedig sajogni kezdett ott, ahol hánykolódva feszültem a kötelékeimnek.

De tudtam, hogy le kell mosnom magamról a vért. Ha nem leszek úrrá idejekorán a félelmen, talán soha többé nem merészkedem újra vízbe. Nagy levegőt vettem, először egyik, aztán a másik lábamat is a vízbe merítettem.

A sebeim csíptek, ahogy a vízbe ereszkedtem. Már derékig merültem, amikor végre felsóhajtottam. Átjárt a meleg. Szinte el is felejtettem, hogy milyen jó érzés – egészen az ujjaim hegyéig melegben lenni. Az arkhónban minden egyes vallatás után csuromvizesen hagytak ott a kínpadon hullahideg bőrrel.

Egyre erősebb remegés rázott, és mielőtt úrrá lehettem volna rajta, szaggató zokogás tört fel belőlem. Annyira igyekeztem erősnek maradni, semmit nem árultam el, bárhogy kínoztak is. Nem törtem meg. Csak most roskadtam össze végül a sötétben töltött idő súlya alatt, ahol újra megfosztottak a nevemről és méltóságomtól.

Nagymester tiszteletben tartotta a kérésemet, nem nyitott be, mialatt én a kád oldalának dőlve, magam köré font karral, a zúzódásokba maró ujjal kizokogtam magam, míg a hangom is elment.

A víz már majdnem kihűlt, mire erőt vettem magamon és felültem. Lassan vizet mertem a markomba, és az arcomhoz emeltem, megnedvesítettem az orrom hegyét, aztán az ajkamat…

Ez túl sok volt. Egyetlen pillanat alatt testem minden izma kőkeményre merevedett, sötétség áradt szét a szemem előtt, és mintha valami visszarántott volna a pincébe, a cellámba. Veszettül kapkodni kezdtem a kád széle felé. Igyál – hallottam magamban Suhail sziszegő hangját –, te mocsok! Fekete hullámok csaptak át a fejem fölött. Senki sem ment meg téged.

Mint egy hal, csúszkálva kizuhantam a kád mellé a padlóra, és hányni kezdtem a vécébe.

Semmi szilárd nem volt a gyomromban, az epe a pórusaimból ömlő, jeges verítékkel vegyülve csöpögött a kagylóba. Mire végeztem, úgy éreztem, mintha kitépték volna a bensőmet.

– Paige?

– Jól vagyok, Nagymester. – Könnyek szántották az arcomat. – Jól vagyok.

Amikor képes voltam megmozdulni, kiköptem a számban maradt epét, és visszamásztam a kádba. Minden tagom ellenkezett, de muszáj volt megtennem. Le kellett mosnom magamról a rabság utolsó nyomát is.

Szolgálhatok talán egy kis itallal az alkirálynőnek, hogy megünnepeljük rövid uralkodását?

– Nem kapok… – A torkom elzáródott. – Nagymester, nem kapok levegőt…!

Igyál!

Egy rettenetes pillanatig azt hittem, elájulok, a vízbe merülök, és soha nem jövök már fel onnan. Aztán ott volt mellettem Nagymester, a könyökömnél fogva tartott.

– Lélegezz! – mondta halkan. Megmarkoltam a vállát. – Paige, nézz rám! – Megpróbáltam meglátni őt a félhomályban. – Lélegezz lassan!

Ő könnyen beszélt. Sikerült levegőt vennem, de úgy éreztem, a tüdőmben még mindig ott van a vizes rongy.

– Jól van. – Nagymester megtartott. – Majd elmúlik. – Pislognom kellett néhányat, hogy elhiggyem, valóban ott van mellettem. – Lélegezz!

Mellettem maradt, lépésről lépésre segített visszatalálni önmagamhoz. Ujjaim mélyen a vállába vájtak. Amikor a rettegés feloszlott bennem, felegyenesedett. Az inge átázott a kezem nyomán. Ekkor látta meg a sérüléseimet. Gyorsan elkapta a tekintetét, és engedélyt kérve a szemembe nézett. Bólintottam. Ezután végigmérte a felsőtestem minden egyes zúzódását és sebét, tekintete csak a szükséges ideig állt meg mindegyiken, míg a tönkrement csuklómra ért.

– Ki tette ezt veled?

Hangja olyan mély volt, szinte csak a levegő remegését érzékeltem.

– Az éberek – válaszoltam. – Vallatás közben, és néha csak szórakozásból. A vizet… a vizet Suhail öntötte.

Nagymester szemében visszafojtott forróság lobbant.

– Most biztosan haragszol rám – vetettem fel –, amiért feladtam magam a Scionnak, és senkivel nem osztottam meg a tervemet.

Tekintete megállt a kezemen, amely most a csuklóját markolta. A körmeim fele megfeketedett.

– Zokon vettem, hogy mindannyiunkat megtévesztettél – közölte. – Hogy pontosan tudtad, mit tesz Nashira azokkal, akik szembeszegülnek vele, mégis kockára tetted az életedet egy tervért, amely nem sok sikerrel kecsegtetett.

– Nem bántam meg – vallottam be suttogva. – Ez volt az egyetlen módja annak, hogy megsemmisítsük az érzékelőpajzsot, akkor és ott kellett megtennem.

– Mi viszont, akik számára fontos vagy, nem lettünk volna hajlandóak az életeddel fizetni ezért a győzelemért. Minden egyes éjjel azt kívántam, bárcsak te sem gondoltad volna, hogy ez megéri, bárcsak ne tetted volna meg. – Leheletfinom érintéssel felemelte az állam. – Ugyanakkor nem is vártam tőled mást.

Sikerült elmosolyodom, még ha csak egy pillanatra is.

Nyugodtabb voltam, hogy magam mellett tudtam őt, és már nem is vágytam másra, mint kimászni a vízből, és be az ágyba. Nagymester leült a padlóra, miközben én a szappanért nyúltam.

– Jaxon az arkhónban volt. Elárult nekem néhány dolgot. – A fürdővíz zavaros lett körülöttem. – Azt mondta, Hasfelmetsző Jack szelleme kínzott meg téged húsz évvel ezelőtt.

Nagymester hosszú ideig nem válaszolt.

– Láncra lógatva vártuk, hogy megtudjuk mi lesz a büntetésünk. Hogy kiderüljön, kivégeznek-e minket a bűneinkért – kezdett végül mesélni. – De a Sargasok más sorsot szántak nekünk. Nem pusztítják el egykönnyen refaita társaikat.

– De Nashira megölte Alsafit.

Újra hallottam a penge suhogását és a refaita férfi fejének dobbanását a padlón. Alsafi alig ismert engem, mégis életét adta, hogy legyen esélyem megszökni.

– Úgy képzelem, ez azon ritka pillanatok egyike volt, amikor Nashirát elöntötte az indulat. Több mint két évszázada támaszkodott Alsafira. Az árulása vélhetőleg mélyen érintette – válaszolt Nagymester. – A mi lázadásunk büntetésére sokkal találékonyabb megoldást jelentettek a sebhelyek, amelyek örökre árulónak bélyegeznek meg minket.

– El tudtad felejteni a szobát, ahol ez történt? – Egy ronggyal súrolni kezdtem a karomat. – Érzed néha úgy, mintha még mindig bezárva lennél oda?

Újabb hosszú csend állt be.

– Vannak szobák – válaszolta végül –, ahonnan nehéz kiszabadulni.

Legalább őszinte volt.

– Megpróbálom megmosni a hajamat – mondtam. – Azt hiszem, most már jól vagyok.

– Rendben.

Magamra hagyott. Maradék erőmmel vizet és sampont öntöttem a fejemre, és addig súroltam, amíg már fájt. Kényszerítettem magam, hogy kisikáljam belőle az összes vért és mocskot. Csak ezután másztam ki a kádból, és eresztettem le a vizet.

Hosszú ideig magamba roskadva kuporogtam a padlón. Ami régen könnyedén ment, az most minden erőmet kiszívta. A fáradtság maga alá temetett, szinte eszméletemet vesztettem tőle. Amikor végre sikerült talpra állnom, a hajamból csöpögött a víz, a karomon lévő öltések közül egy vércsepp szivárgott.

Háromhetes rabságom alatt egyetlenegyszer hagytak csak fogat mosni. A fogkefe sörtéi most rózsaszínűek lettek. Úgy fél liter szájvizet használtam el, majd törölközővel megszárítottam a hajam, felvettem a hálóinget, de félregomboltam.

Mire kiléptem a fürdőszobából, már alig álltam a lábamon. Nagymester egy nagy belmagasságú, elsötétített szobába vezetett, ahol az ablak előtt franciaágy várt magasra halmozott paplanokkal és párnákkal.

– Aludnod kell. – Ezzel eleresztett. – Hamarosan jobban fognak gyötörni a sérüléseid.

Érezni lehetett közöttünk a feszültséget, mert mindketten tudtuk, hogy mi vár ránk. Nemcsak a falakon túl vívott háború, amely nem várja meg, míg felgyógyulok, hanem az a háború is, amelyet a testem vív majd ellenem.

– Hozok neked egy melegítőpalackot – mondta Nagymester, miközben a bordáimat tapogattam. – Szükséged van még valamire?

– Nem, köszönöm. – Hullafáradtan néztem fel rá. – Nagymester… tudom, hogy Terebell csak azért hagyta, hogy te kísérj el, mert a Ranten egyetlen másik tagja sem volt hajlandó erre. És tudom, mekkora szégyen lehet számodra, hogy egy ember ápolójává fokoztak le. – Lassan már a beszéd is fájdalmat okozott. – Lehet, hogy hosszú idő lesz, míg felépülök. Az is lehet, hogy soha nem fogok teljesen.

– Ez nem szégyen és nem lefokozás – jelentette ki. – Te pedig nem siettetheted a gyógyulásod miattam.

A hangjában hallatszó gyengédség mélyen megérintett. Túl fáradt voltam ahhoz, hogy gátlásaim legyenek, ezért felé fordultam, és a mellkasához bújtam. Ölelést akartam érezni, még ha csak rövid időre is. Meg akartam győzni magamat arról, hogy tényleg itt van velem, és nem csak a fájdalomcsillapítók miatt hallucinálok. Körém zárta a karját.

– Bocsáss meg, kicsi álmodó! – Hangjának remegése mindkettőnket átjárt. – Amiért hagytam, hogy elragadjanak.

Lehunytam a szemem.

– Nem mintha hagytam volna neked más lehetőséget.

Karjának súlya megnyugtatóan nehezedett a vállamra. Hallgattam szívének szabályos dobogását, és az enyém is csillapodni kezdett.

Hosszú idő után leültem az ágyra. Vízcseppek gördültek a hajamból a hálóing alá. Mielőtt legyűrhettem volna a büszkeségemet, Nagymester kérés nélkül kiment a szobából, majd fésűvel és hajszárítóval tért vissza.

– Nem várom el tőled – motyogtam.

– Tisztában vagyok vele. – A refaita leült mellém. – Támaszkodj nekem!

Forróság áradt szét a tincseim között. Csak ültem a karjában, szemhéjam elnehezedett és lecsukódott. Végül kikapcsolta a hajszárítót, és a párnára fektette a fejemet.

– Ha tudsz, ebben a helyzetben aludj! – Két oldalról kitámasztott párnával. – Így könnyebben kapsz levegőt.

Már ahhoz sem volt erőm, hogy bólintsak. Hajam melegen hullott az arcomra.

Hosszú ideig csak vártam, hogy rám csapódjon a csapda. Sem remélni, sem hinni nem mertem, hogy tisztán, melegen, biztonságban pihenhetek. Agyamnak az a része, amelyet teljesen megtöltött a félelem,még most is azt makogta, hogy ezt a szobát csak képzelem, hogy egyedül vagyok, és a hóhér már felém tart.

De senki nem jött. Odakint Párizs ébredezni kezdett, madárcsicsergés szűrődött be az ablakon.

Elaludtam, mielőtt rám törhetett volna a fájdalom.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License