Alexander G. Thomas

BArokk járvány

Alexander G. Thomas

Barokk járvány

– regény –

noran Libro

Budapest, 2021

Minden jog fenntartva

Borító © 123rF

© Matuscsák Tamás, 2021

© noran Libro kiadó, 2021

A kiadásért felel kőrössi P. józsef,

a noran Libro kft. ügyvezető igazgatója

www.noranlibro.hu / kiado@noranlibro.hu

www.facebook.com/noranlibro

Szerkesztő Szarka károly

korrektor Lengyelné Bottka Márta

Tördelés Hollós jános

Borító Szabó Lívia

ISBn 978-963-517-339-6

nyomdai munkák Gelbert Eco Print kft.

Felelős vezető Gellér róbert ügyvezető

„Régóta jósolnak horoszkópokból, tealevelekből,

tarot-kártyából vagy kristálygömbből, de a többség

manapság ezeket már ostoba, elavult módszereknek tartja. Napjainkban inkább alapos kutatások nyomán keletkezett adatokat táplálunk nagyteljesítményű számítógépeinkbe –

ami viszont kész időpocsékolás.”

Scott Adams: The Dilbert Future

1. A Bolond

(sors, szerencse, végzet)

Campo di Fiori, Róma, 1659. július 6.

A más vasárnapokon az egymást túlkiabáló piaci kofák ricsajától hangos téren ezúttal szinte ordító volt a csend, amit a szökőkút cso-bogásán kívül csak a kövezetet takarítók vesszőseprűinek hangos sercenései, valamint néhány, a jól megszokott helyére visszaszálló galamb szárnysuhogása tört meg. A tömeg ugyan már régen felosz-lott, de a tér egyik teraszán még mindig ott álldogált egy hórihorgas, kissé őszülő szakállú, gondolataiba merült férfi, aki az emelvény korlátjába kapaszkodott, és a felhőtlen eget kémlelte.

Arra gondolt, hogy habár az édesanyja előre megjósolta, mi min-denen megy majd keresztül, sosem hitte igazán, hogy mindez való-ban megtörténhet. Arra sem tett volna fel korábban egy lyukas garast sem, hogy a virágpiac terén megismétlődhet az a borzalom, ami hat évtizeddel korábban egyszer már megtörtént ugyanott. Arcán könnyek peregtek, amelyeket azonban már nehezen lehetett volna a füst számlájára írni.

nem a délelőtti és nem is a közelmúltbeli, hanem a távoli gyer-mekkorából feltóduló emlékek hatottak rá ilyen elementáris erővel. Ezeket felidézve még inkább elbizonytalanodott abban, hogy vajon helyesen tette-e, amikor elindította azt a cselekménysort, amely vé-gül elvezetett ehhez a szörnyűséghez.

– Azt hiszem, ez most jót fog tenni, monsignore – szólalt meg mögötte egy hang.

– 7 –

A pap hátrafordult. A mindig készséges fogadós egy kiadós kupica grappát nyújtott feléje, ő pedig örömmel fogadta el a figyelmességet, mert valóban szüksége volt a szíverősítőre. Egy kicsit tényleg jobban is érezte magát, mihelyst az alkohol végigszáguldott az erein.

– Ugye holnap számíthatunk önre? – érdeklődött halkan az együttérző vendéglős, miközben elvette az üres pohárkát a férfitól.

– Hát persze – válaszolta a jezsuita. – Az élet nem áll meg…

A legszívesebben azonnal visszaszívta volna ezt a közhelyes mon-datot. Ahogy kimondta, rögtön érezte, hogy a legkevésbé sem illik ehhez a szomorú alkalomhoz, ráadásul valótlant állított vele, hiszen tudta, hogy többé sosem lesz képes betenni a lábát a Campo di Fiori-ra. Egy utolsó, réveteg pillantást vetett az addigra szinte már tökéle-tesen feltakarított térre, azután lassan, lehangoltan hazafelé indult. A lépcsőkön felfelé tartva élete egy korai élménye nyilallt belé. Talán hatéves lehetett, amikor egyszer ugyanígy bandukolt a palotájuk lépcsőin, mielőtt benyitott volna édesanyja szobájába. Az asszony, akit mindenkinél jobban imádott, kis íróasztalánál ült, és úgy tűnt, mintha játszott volna valamit. kártyalapok sorakoztak előtte, azo-kat nézte elmélyülten, miközben gondok keltette mély barázdák táncoltak a homlokán.

Francesco, aki még sosem látta az anyját ilyen tevékenység közben, érdeklődve közeledett az asztalhoz. Igyekezett csendben lépkedni, nehogy megzavarja az édesanyját, de az asszony észrevette őt, és gyorsan összesöpörte a paklit, mielőtt még Francesco megnézhette volna a lapokat.

– Mi ez, anyuka?! Mit játszol? – kérdezte a kisgyermekekre jel-lemző kíváncsisággal a kisfiú.

Édesanyja, a hangzatos nevű Francesca Sforza di Santa Fiora, néhány pillanatig hezitált. Gépiesen kevergetni kezdte a kártyákat,

– 8 –

miközben szúrós szemekkel méregette a fiát. Az asszony, aki anyai ágon az egyik legősibb római család, az orsinik sarja volt, hadvezér felmenőitől meglehetősen férfias megjelenést örökölt. nagydarab, izmos és szögletes mozgású nő volt, akinek amúgy sem túl előnyös megjelenését tovább rontotta az állandó rosszkedvtől mélabússá vált arca.

Francesco csak évekkel később ébredt rá, hogy az anyja egész életében első férjét, a lepantói ütközet legbátrabb hősének hasonló-képp nagyszerű fiát, a gyomorfekélyben igen fiatalon elhunyt ifjabb Ascanio della Corniát gyászolta, akinek kilenc gyermeket is szült. Az asszony a Cornia-gyerekeket nem vihette magával az Alessand-ro Pallavicinóval kötött újabb házasságába, ami további okot adott számára a szűnni nem akaró búslakodásra.

Az új férj sem vidíthatta fel a feleségét, mivel az ő vállát is súlyos terhek nyomták. Örökbefogadott gyermekként nőtt fel, Lavinia nevű első felesége, aki a pármai herceg szerelemgyereke volt, valamint az elsőszülött fiuk is nagyon korán elhaltak, örökre ható, mély sebet ejtve ezzel az érzékeny lelkű férfi szívén. ráadásul Alessandro egész hátralévő életében folyamatos perben és haragban állt korábbi apó-sával és annak leszármazottjaival, az igen befolyásos Farnese-klán tagjaival.

Évtizedeken át próbálta kétségbeesetten visszaszerezni tőlük az örökbe fogadó szülei nevét viselő örökséget, a Pó folyónak Cremona városával szembeni partján fekvő törpeállamot, Pallavicinót. közel ötven hosszú éven át harcolt a jogaiért, kegyetlen ellenfelei pedig nem válogattak az eszközökben.

Egy ideig még fogolyként is tartották Alessandrót a pármai vár-kastély egyik penészes tömlöcében, ahonnan csak azt követően szabadulhatott ki, hogy rokonai beszolgáltattak minden ingóságot, amit az ellenfeleik követeltek, és végleg lemondtak az uradalomról.

– 9 –

Ugyan az apósa és a sógora gyors egymásutánban bekövetkező halálának köszönhetően egy rövid időre még vissza tudta szerez-ni a birtokait, de a Farnese-örökösök egy éven belül újfent meg-fosztották azoktól.

Francesco apját természetszerűleg nagyon megviselte ez a hányat-tatott sors. Morózus, emberkerülő, családjával erőszakosan bánó ember vált belőle, aki ideje nagy részét azzal töltötte, hogy meg-szállottan kereste az igazságát alátámasztó dokumentumokat ősei levéltárában, illetve beadványokat szerkesztett minden elképzelhető egyházi és világi hatalom számára, mindennemű érdemi eredmény nélkül, és jaj volt annak, aki mindeközben megzavarta. Francesco még bő négy évtizeddel később is pontosan fel tudta idézni magában, ahogyan édesanyja tekintete megenyhül, lapokat keverő kezei megállnak, majd lassú, tétova mozdulatokkal sorba rendezi a lefelé fordított kártyalapokat. Arra pedig még élesebben emlékezett, amit eközben mesélt neki.

– valamikor nagyon régen, úgy kétszáz esztendővel ezelőtt a csa-ládom még Milánó városában élt. Üknagyapám, Filippo visconti volt a városállam fejedelme, aki a lányát, Biancát egy Francesco Sforza nevű hadúrhoz adta feleségül, akiről téged is elneveztünk.

A kisfiú kihúzta magát, mivel egyszeriben egész testében felbu-zogni érezte felmenői hősi vérét. Édesanyja folytatta a történetet, miközben egyesével felfordította a lapokat, amelyeken sorra tárultak fel a szebbnél szebb, arany festésű képek.

– Mint minden uralkodóházban, náluk is a legeslegjobban várt esemény egy fiú örökös megszületése volt, épp ezért ükapám méltó módon akarta megünnepelni az unokája, a kis Galeazzo világra jö-vetelét. Mivel az ifjú párnak már mindene megvolt, amit csak kíván-hattak, ezért egy egészen különleges ajándékot szánt Biancáéknak.

– 10 –

Az udvari festőjétől, Bonifazio Bempótól rendelt egy varázs erejű kártyakészletet.1

Francesco lenyűgözve nézte az egymás után szeme elé kerülő csodás műalkotásokat, amelyek alig hasonlítottak azokhoz az egy-szerű rajzolatú lapokhoz, amelyekkel ő és barátja, Antonio kártyázni szoktak.

– És hogy lehet ezekkel játszani? – tette fel a számára igencsak logikusnak tűnő kérdést.

– Ez nem játék. Mondtam már, ez egy varázserejű kártya – okí-totta az anyja.

– De akkor mire való? – csodálkozott el a kis Francesco.

– A jövőt lehet megjósolni vele – állította az asszony.

Francesco megbűvölten nézett a huszonkét meseszép kártyalapra.2

– Talán meg tudod velük jósolni az én jövőmet is? – kérdezte hitetlenkedve az anyjától, és olyan szorosan bújt hozzá, amennyire csak tudott.

Az asszony egy kicsit hezitált, de aztán megsimogatta a kisfia fejét, és az ölébe ültette.

– rendben van, jósolok neked.

Az izgatott kisfiú nem tudott nyugton maradni. Leugrott az anyja öléből, és tapsikolni kezdett örömében, de az asszony szigorú te- 1 A visconti–Sforza tarot-kártyacsomag néhány lapját Bempo mester halálát

követően egy másik festő – egyes vélemények szerint maga Sandro Botticel-

li – készítette. A kultúrtörténet ezt a paklit tekinti a többi tarot, valamint a

nálunk ismert tarokk és a magyar kártya ősének is. Ma az eredeti csomag a

new york-i Morgan könyvtárban található.

2 A teljes tarot-csomag a 22 egyedi tromf kártya mellett egy 56 lapos kis ar-

kánumból áll, amelyben a négy őselem színeiben megjelenik egy-egy király,

királyné, apród és lovag, illetve egy-egy ász, amelyekhez kettestől tízesig ter-

jedő, számozott lapok társulnak. jóslásra kizárólag a nagy arkánum lapjait

szokás használni.

– 11 –

kintetétől megszeppenve hamar abbahagyta, és visszamászott a nő masszív combjaira.

– Figyelj jól! Minden egyes lapnak önálló jelentése van. kirakom őket egymás mellé, ábrával lefelé, te pedig mutass rájuk abban a sorrendben, ahogyan szeretnéd, hogy felfordítsam őket. Ezekből áll össze majd a teljes történeted…

A kisfiú még izgatottabb lett. Alig győzte kivárni, hogy hallja, mi vár rá az életben. Feszülten figyelt, hogy felnőttként is jól emlékezzen majd erre a jóslatra. Édesanyja még egyszer alaposan megkeverte a kártyákat, azután újra sorba rendezte őket. Francesco picike mutató-ujjával rábökött az egyik lapra, amit azután édesanyja megfordított. A kártyán egy szegényes öltözéket viselő fiatalember volt látható.

– Ez a Bolond – magyarázta az édesanya.

– Bolond?! De miért? – tette fel Francesco az életkorára leg-jellemzőbb kérdést.

– Azért hívják így, mert lemondott a rangjáról és a vagyonáról…

– 12 –

2. A Hold

(változékonyság, bizonytalanság, félelmek)

Sixtus Palota, Róma, 1656. június

Monsignore Francesco Sforza Pallavicino fekete reverendás, sovány alakja fordított felkiáltójelhez hasonló árnyékot vetett a Sixtus Palo-ta fényes márványpadlójára. A férfi léptei zengve visszhangoztak a hatalmas, folyószerű, szinte üres teremben. késő délután volt, így a napsugarak szinte derékszögben érték a hatalmas üvegtáblákat, és élesen világították be a falakat borító színes térképeket.

A látogató különös, háromszögletű arca, amelynek egyedi formá-ját még jobban kihangsúlyozta vízszintes bajusza és hegyes kecske-szakálla, máskor kiegyensúlyozottnak, sőt legtöbbször gondtalanul vidámnak tűnt, ezúttal azonban nagyfokú tanácstalanságot, sőt eny-he félelmet tükrözött.

A teremőrök csodálkozva látták, hogy Fra Francesco, ahogyan ró-ma-szerte nevezték a jezsuita papot, ezúttal valósággal ólomlábakon járt, holott máskor mindig boldog örömmel igyekezett barátjához, Sándorhoz. nemhogy nem sietett, de még meg is állt az egyik fres-kó előtt, és behatóan tanulmányozni kezdte Transsylvania hegy- és vízrajzát, amit pedig már igencsak jól ismert, hiszen gyermekkora óta foglalkozott vele.

A gazdag családi legendárium egyik kiemelkedő epizódja volt ugyanis, hogy egy bő évszázaddal korábban az egyik felmenője, Sforza Pallavicino, Cortemaggiore márkija vezette azt a főként spanyol zsoldosokból álló különítményt, amely a Habsburgok parancsára

– 13 –

az alvinci várkastélyban meggyilkolta Erdély akkori helytartóját, Fráter Györgyöt, majd elküldte annak nevezetes, születésétől fogva szőrös jobb fülét a megbízónak, Ferdinánd királynak.

Ezúttal Francesco atya azonban nem emiatt a véres esemény miatt álldogált hosszasan az óriási térkép előtt, hanem valami egészen más okból. Húzta az időt. nem fűlött a foga ahhoz a tanácskozáshoz, amelyre hivatalos volt. A művészeteket, az irodalmat, a társasági életet kedvelte.

A monsignore összerezzent, amikor a térképszoba halálos csendjé-ben valósággal ágyúlövésnek ható óraütések egyik pillanatról a má-sikra visszarántották elkalandozó gondolataitól a keserű valósághoz. Már az első gong után szapora léptekkel indult el a tanácsterem felé, mivel ekkor tudatosult benne igazán, hogy késésben van, azt pedig nagyon jól tudta, hogy Sándor a legkevésbé sem kedveli, ha valaki őutána állít be egy megbeszélésre.

A tanácsülést azért tartották ezúttal a Szent Péter székesegyház mel-lett álló Sixtus Palotában és nem a Quirináléban,3 mert Sándor a délután korábbi részét a bazilika előtti tér átépítésének megtekinté-sével töltötte. A teremben gyülekezők izgatottan kezdték megvitatni

3 1447-ben v. Miklós pápa teljesen elbontatta a Szent Péter székesegyház mel-

lett korábban állt pápai palotát, és megkezdte a jelenleg is látható Apostoli

Palotakomplexum felépítését. Az épületegyüttes végső formájához Iv. Sixtus

járult hozzá a legnagyobb mértékben, egyebek mellett a róla elnevezett kápol-

na, illetve a könyvtár létrehozásával, ezért a rómaiak az egész épületegyüttest

is Sixtus Palotaként tartották számon. A következő évszázadokban, egészen

1870-ig azonban leggyakrabban az 1583-ban épült Quirinale Palota szolgált

a mindenkori pápa lakhelyeként és adminisztrációjának központjaként. Ezen

időszak alatt négy alkalommal a pápaválasztást is ebben az épületben tartot-

ták, amely ma a köztársasági elnök székhelyeként funkcionál.

– 14 –

a napirenden lévő témát, mígnem az ajtónálló alabárdjának hármas koppanása elhallgattatta őket.

– Őszentsége, a pápa! – jelentette be az őr az érkező egyházfőt, mire mindenki felpattant.

Sándor szokásos vehemenciájával robogott be a díszes terembe, ahol a Sanitatis commissarius generalis tagjai vártak rá. Az egyházfő hófehér reverendájával messze kirítt a fekete és piros ruhás vendé-gek gyülekezetéből. karosszéke felé tartva, rossz szokása szerint, rácsapott egyet a járványügyi tanács elnökének púpos hátára.

– nos, márki úr?! Mi a helyzet? – kérdezte a férfit, akire a hadsereg ellátmánya és a vám- és adóhivatal vezetése mellett immár a pápai állam legfőbb közegészségi szervének irányítását is bízta.

Habár a kissé elhízott, korán kopaszodó, himlőhelyes arcú em-bert származása szerint valóban megillette a Sierra nova márkija cím, mégis meglehetősen szokatlan volt, hogy Isten földi helytartója a klérus egy tagját nem az egyházi, hanem a világi rangján szólítsa meg. A férfi éppen az ellentéte volt a mindig jókedvű, álmodozó, a művészetekért rajongó pápának, aki most, e drámai órán is teljes-séggel fesztelenül viselkedett.

A zárkózott márki a számok, a logika és a szabályok megszállottja volt, így minden olyan feladatot hibátlanul ellátott, ahol fegyelemre volt szükség, azonban érzelmei vagy alig voltak, vagy azokat reme-kül el tudta rejteni. kivételesen azonban nem volt nehéz kitalálni, hogy éppen mire gondol. nyílt ugyanis az ajtó, és belépett rajta a késve érkező Francesco atya. A pápa csak biccentett, mire a jezsuita pap helyet foglalt az egyetlen üresen maradt széken, éppen szemben Gastaldival.

A púposnak összeszűkült a szeme a gyűlölettől. ki nem állhatta Sándor kegyencét. A pápa legjobb barátja a római társasági élet egyik legkedveltebb tagjának számított vidám természete, közvetlensége,

– 15 –

valamint elképesztő műveltsége okán, míg a visszataszító külsejű és lelkében is torz Gastaldit mindenki igyekezett nagy ívben elkerülni.

Furcsamód főként a nők voltak oda Francesco atyáért, aki „ártal-matlan” papként számos olyan összejövetelre is állandó meghívással bírt, ahová rajta kívül kizárólag hölgyvendégek voltak hivatalosak. Gastaldi szemében ez már önmagában is eretnekségnek számított egy ilyen magas rangú egyházi vezető esetében. Fra Francesco rá-adásul a férfiak világában is remekül boldogult.

Már kevéssel azután, hogy a híres teológus, juan de Lugo legjobb tanítványaként elnyerte a filozófia doktora címet, az akkori pápa, vIII. orbán a Referendarius utriusque signaturae rangjára emelte, majd hamarosan a vatikán gazdasági ügyeit irányító Congregatio boni regiminis, valamint a papok világi bűneit elbíráló Congregatio immunitatis tagjává is kinevezte.

A jezsuita szerzetes alig múlt még el huszonkét éves, amikor az eredetileg Galileo Galilei köré csoportosuló értelmiségiek által szervezett Accademia dei Lincei is befogadta, ahol olyan óriások-kal kerülhetett közeli ismeretségbe, mint a geográfus Lucas Hols-tenius vagy a világutazó Pietro della valle. néhány évvel később pedig már a szintén nagy tekintélyű Accademia degli Umoristi is a tagjai közt tudhatta.

Magával ragadó személyiségének köszönhetően az évek során ebből az intézményből olyan közismert művészek is Francesco leg-közelebbi barátaivá váltak, mint a történetíró Agostino Mascardi, a költő és diplomata Fulvio Testi, vagy az egyebek mellett Montever-di operáinak szövegkönyvírójaként is ismert költő, Giulio Strozzi.

A Petrarca és más klasszikus szerzők legfőbb kritikusaként szá-montartott Alessandro Tassoni, a Modena és Bologna között egy favödör miatt kitört háborúról szóló, Az elrabolt vödör című komi-kus eposzában még rímbe is foglalta Fra Francesco nevét. Szintén a

– 16 –

színvonalas humor művelőinek ezen körében kötött Francesco szoros barátságot egy bizonyos Fabio Chigi nevű férfival, akit néhány évvel később az anyaszentegyház vII. Sándor néven a kétszázharminc-hetedik pápájává választott.

Gastaldi azonban a legjobban azt irigyelte a jezsuitától, hogy ami-kor annak korábbi mentorát, juan de Lugót bíborossá nevezték ki, akkor a mindenki által nagyra becsült tudós kedvenc tanítványára, Francesco atyára hagyta a teológiai fakultás vezetését róma legna-gyobb presztízsű oktatási intézményében, a Szent kollégiumban, a Collegio romanóban.

E pozíciója révén pedig a még mindig igen fiatal Fra Francesco olyan kiemelkedő szaktekintéllyé lépett elő egyházi ügyekben, hogy Sándor közvetlen elődje, X. Ince őrá bízta a janzenisták írásainak áttekintését, és az ezekkel kapcsolatban kialakított véleményét az-után döntő fontosságúnak tekintették ebben a vatikán számára rop-pant fontos perben. nagyszerű munkájára tekintettel Sándor később ugyancsak vele íratta újra a katolikus egyház egyik legmeghatározóbb eseménye, a száz évvel korábban rendezett tridenti zsinat történetét is.

A kisebb-nagyobb megszakításokkal tizennyolc esztendőn át tartó üléssorozat újradokumentálására azért volt szükség, mert az ere-deti beszámolóból, amelyet egy Paolo Sarpi nevű szervita szerzetes készített, annyira sugárzott a róma-ellenesség, hogy a katolikus egyház azt a művet jobbnak látta teljességgel elrejteni a világ szeme elől, Francesco atya előtt pedig majd egy évszázadon át senki nem vállalta el ezt a hatalmas és igen felelősségteljes munkát. Sándornak a barátja iránti elfogultságát semmi sem bizonyíthatta volna jobban, mint az, hogy most még csak megjegyzést sem tett a késésére, holott bárki mást egy hasonló botlás miatt gondolkodás nélkül elzavart volna. A helyzetet persze némiképp az is árnyalta,

– 17 –

hogy Fra Francesco valójában kettős jogon szerepelt a meghívottak között: nemcsak a pápa legfőbb tanácsadójaként, hanem a városi tanács képviselőjeként is tagja volt a testületnek.

– Szeretném emlékeztetni, kedves márki úr – rázta fel a merengés-ből Gastaldit gúnyos hangon a pápa –, hogy kérdeztem öntől valamit!

– Elnézését kérem, Szentatyám, csak megpróbáltam összeszedni a gondolataimat…

– És sikerült? – gúnyolódott tovább Sándor, aki nem véletlenül lett a humort kedvelők akadémiájának egyik oszlopos tagja.

– Hogyne, természetesen – jött kissé zavarba Gastaldi, de a rövid érzelmi megingását követően villámgyorsan vissza tudott mene-külni a száraz tények és egzakt számok világába, hogy egy precíz és logikus összefoglalóban fedje fel a szomorú valóságot. – Sajnos semmi kétség, signore. Már itt van – jelentette ki bevezetésként igen tömören, majd egy teátrális mozdulattal körbemutatott.

A teremben ülőkön a rettegés hulláma futott végig. Morajlásukból egyszerre érződött ki a döbbenet és a félelem. Tudták, hogy híveik, barátaik, családtagjaik, sőt minden bizonnyal saját maguk is egy halálos veszedelemmel néznek szembe: harminc év után ismét a város falait ostromolta a Fekete Halál.

– Ugye nem azt akarja mondani ezzel, hogy már rómában is van-nak áldozatok?! – hüledezett Giacinto Gigli, a város kormányzója,4 a testület egyedüli laikus tagja.

A néhány perccel korábban a Francesco atya késése miatt még igencsak bosszankodó Gastaldi kezdte egyre jobban élvezni a hely-zetet. Mindenki az ő szavain csüngött, miközben azt is érzékelhette, 4 A római közigazgatásban a várost ún. rionékra (kerületekre) osztották, ame-

lyek fejei volt a capoprionék. A tradíciók szerint mindig az I. kerület vezetője

volt egyszersmind a minden városrészt összefogó testület vezetője (kormány-

zója), a Priore dei Caporioni.

– 18 –

hogy a kétségbeesés jeges marka máris a jelenlévők torkát szoron-gatja. Egyedül a pápa maradt nyugodt, már-már kedélyes.

– Ha ez lenne a helyzet, akkor lefogadom, hogy a márki úr név szerint fel tudja sorolni valamennyi elhunytat – jegyezte meg Sándor, majd elmosolyodott, de arca torz grimaszba merevedett, mi után érzé-kelte, hogy az asztalnál ülők milyen mély megdöbbenéssel néznek rá e miatt a meglehetősen ízléstelenre sikeredett vicce miatt. Igyekezett hát komolyságot erőltetni magára. – Mik a tények?

Gastaldi a jegyzeteibe pillantott, habár mint mindig, most is a fejében volt minden adat.

– Márciusban vettük hírét, hogy nápolyban kitört a járvány. Hála egy ott tevékenykedő, igen tapasztalt bajor orvosnak, Marti-nus Ludheimnek és az általa alkalmazott szigorú intézkedéseknek, mintegy két hónapon át sikerült viszonylag jól kordában tartaniuk a betegséget. Pár héttel ezelőtt azonban elszabadult a pokol, és előbb naponta százával, majd pedig immáron naponta ezrével kezdtek hullani az emberek.

A termen a borzongás újabb hulláma futott végig. Az idős tanács-tagok jól emlékeztek még arra, amikor fiatalkorukban Itália lakos-ságának bő egynegyedét vitte el a könyörtelen kór.

Habár akkor rómában viszonylag alacsony maradt az áldozatok száma, de a pápai állam más városaiban, főként Bolognában és Mode-nában óriási pusztítást okozott a bubópestis, nem is beszélve Pármáról, ahol a város polgárainak több mint felét ragadta magával a kaszás.

– Uram, teremtőm! – ijedt meg Sándor is, és az ég felé fordította tekintetét, miközben piros kesztyűbe bújtatott apró kezeit imára kul-csolta. Felfogta végre, mennyire komoly a baj. – ne engedd, Uram, hogy ez újra megtörténjen! – fohászkodott, majd keresztet vetett. A teremben ülők valamennyien követték a mozdulatát.

– ámen! – visszhangozták kórusban.

– 19 –

– Tehát semmi kétség. Újra az Atra Mors-szal kell megküzdenie a városnak – szögezte le a pápa, majd egy pillanatra elgondolkozott, mielőtt folytatta volna. – Őszintén szólva nem bánnám, ha a már-ki úr röviden felvilágosítana róla bennünket. nem tudom, uraim, hogy önök hogy vannak vele, de jómagam nem túl sokat tudok er-ről az istencsapásáról, és azt a keveset is leginkább csak Boccaccio Decameronjából…

Sándor ezúttal csak egy félmosolyt engedett meg magának, mi-közben gondolatban felidézte a könyv sikamlós történeteit. Gastaldi komoran válaszolt. Genovából származott, így már csak emiatt is jól ismerte szülőföldje meghatározó szerepét e borzalmas betegség európai elterjedésében.

– Az első pestisjárványt még az időszámításunk előtti ötödik szá-zadban jegyezte fel egy Thuküdidész nevű történetíró Athénban, akinek a fia is meghalt a ragály következtében, ezért különösen ala-posan dokumentálta az eseményeket. A krisztus születése utáni első pestisjárvány pedig 542-ben tört ki, konstantinápolyban.

– És mikor jelent meg nálunk is ez a borzalom? – érdeklődött a pápa.

– nos, a mai tudásunk szerint az első jelentős járvány a trecento közepén pusztított. Úgy tudni, hogy 1346-ban a krím-félszigeten álló genovai kereskedőállomást, kaffát megtámadó tatárok indítot-ták el a ragályt azzal, hogy pestisben elhaltak holttesteit lőtték át a katapultjaikkal a város falain. Az onnan hazamenekülő kereskedők hurcolták be azután a pestist a földrészünkre.

Egy légy zúgását is hallani lehetett volna a teremben, olyan feszült figyelemmel követték a megszeppent tanácstagok Gastaldi előadását. Szinte megsajnálta őket, de folytatta.

– Az itáliai városok közül akkor Genovában és velencében szedte a legnagyobb számban az áldozatait a Fekete Halál, de lényegében

– 20 –

az egész kontinenst letarolta. Itt, rómában viszont érdekes módon akkor sem okozott túlságosan jelentős veszteségeket, mint ahogyan a következő, az 1361 és 1363 között lejátszódott második járvány során sem…

– Akkor talán most is megúszhatjuk – szúrta közbe Francesco atya, Gastaldi gyilkos pillantása azonban elhallgattatta. A többiek még zúgolódtak egy kicsit.

– Signore! Folytatnám, ha megengedik – nézett körbe jelentőség-teljesen a rossz arcú márki, mielőtt továbblépett volna. Csak ak-kor kezdett bele az újabb gondolatba, amikor azt tapasztalta, hogy mindenki újra kizárólag őrá figyel. – Ahogy mindannyian tudják, Bonifác pápa az Úr ezernégyszázadik esztendejét jubileumi Évnek nyilvánította, ami zarándokok tízezreit vonzotta szent városunkba, köztük számos külföldit is. valószínűleg a francia pellegrinek hur-colták be a kórt, mert náluk már korábban kitört a ragály. Az ak-kori feljegyzések szerint rómában a járvány csúcspontján naponta hat-nyolcszáz embert is elragadott a pestis…

A testület elnöke ismét hatásszünetet tartott, miközben igyekezett kihúzni magát, hogy még fontosabbnak tűnjön, ám erre valójában nem volt semmi szükség. Mindenki tekintetében ott tükröződött már a halálfélelem, és lélegzet visszafojtva várták a folytatást.

– nyolcvan évvel később aztán ez a szörnyű kór újból rengeteg áldozatot szedett szeretett városunk lakói közül, ezért az akkori pápa, Iv. Sixtus jobbnak látta elmenekülni innen, és csak egy kerek esz-tendő elteltével tért vissza, amikor már biztos lehetett abban, hogy nincs oka félni a megbetegedéstől. Ez talán követendő példa lehet…

Gastaldi néhány másodpercre elhallgatott, mert lelki szemei előtt egy vízió jelent meg. Azt vélte látni, ahogyan Sándor málhákkal ala-posan megrakott hintója kigördül a pápai palota udvaráról, hogy az egyházfőt valamilyen távoli cél felé repítse, ő pedig egyedül marad

– 21 –

a téren, és Szent Péter rábízott kulcsával a kezében elindul a székes-egyház főkapuja felé. Ekkor azonban Francesco atya kitépte a kulcsot a kezéből, amellyel azután ő nyitotta ki a kapuzárat, és ő sétált be a katedrálisba, egyedül hagyva Gastaldit odakint, a Bernini mester által megalkotott, ám még nem teljesen elkészült téren.

A vízió e pillanatában szakadni kezdett az eső, és az esőcseppek kopogva hullottak az erősen gyérülő hajú márki fejére. Gastaldi, mintha e koppanásoktól ébredt volna fel, hirtelen magához tért a révületből. Zavarában köhintett egyet, majd folytatta a történelmi visszatekintést.

– Arról is bizonyára mindannyian hallottak már, hogy miután v. károly barbár zsoldosai 1527-ben kifosztották szent városunkat, nemcsak lemészárolták a lakosság egy jó részét, de egy minden ko-rábbinál pusztítóbb újabb ragályt is rómára szabadítottak. néhányan pedig önök közül már bizonyára át is élték a harminc évvel ezelőtt itt tombolt utolsó járványt. Akkor szent városunk lakói a legtöbb itáliai település polgáraihoz képest ismét meglehetősen szerencsé-seknek mondhatták magukat…

– Az imáink meghallgatásra találtak, így viszonylag tényleg kevés volt az áldozat. Úgy vélem, most is az Ég jóindulatát kell kérnünk – jelentette ki pátoszosan Medici bíboros, aki a nagy hatalmú toszkán fejedelem öccseként és a bíborosi kollégium doyenjeként úgy érez-te, megengedheti magának, hogy a tanácskozások során bármikor közbeszóljon. Persze azért is érezte erre felhatalmazottnak magát, mivel a társaságból ő volt az egyetlen, akinek a családja már két pá-pát is adott az egyháznak. Összekulcsolta a kezét, és magasba emelt tekintettel egy imát kezdett el halkan mormolni. A többiek követték a példáját, Sándor kivételével.

– Ezzel még ráérünk – szólt rájuk a pápa, meglehetősen türel-metlenül. – A tanácskozás után ki-ki annyit imádkozhat, amennyit

– 22 –

jónak lát, de most sürgős döntéseket kell hoznunk. Ehhez azonban pontosan tudnunk kellene, hogy mi az aktuális helyzet. Történtek már intézkedések? – fordult Gastaldi felé.

A púpos férfi újra egy kis hatásszünetet tartott, és megvárta, amíg mindenki befejezi a mocorgást.

– Május huszadikától, amikor egyértelművé vált, hogy délen mi-lyen iszonyatos erővel kezd tombolni a járvány, kitiltottam a nápo-lyiakat a városunkból, sőt az onnan származó árukat is.

A testületi tagok helyeslő bólogatással nyugtázták ezt a védelmi intézkedést. Gastaldi drámai hangon folytatta.

– Sajnos azonban ez nem bizonyult elegendőnek. Egy hónappal ezelőtt ugyanis a civitavecchiai kórházban ketten már gyaníthatóan pestisben haláloztak el…

– De hiszen az itt van a szomszédunkban! – hüledezett mon-signore Bettega, aki a tanácstagok közül talán a legjobban félt a ragálytól, mivel a szüleit és mind a hat testvérét is elveszítette az előző járvány idején.

– Sajnos most már ennél is sokkal nagyobb a baj. Három nap-ja egy nápolyi katona, aki valahogyan átjutott a vesztegzárunkon, immár a San Giovanni in Laterano kórházában adta vissza a lelkét a Teremtőnek. Őt tekinthetjük tehát a mostani járvány első római áldozatának.

Az asztal körül ülők felmorajlottak.

– „Az első áldozatának”?! – kérdezte Sándor gyanakodva, aki most már cseppet sem tartotta humorosnak a helyzetet. – Ezek sze-rint több is van?

Gastaldi lehajtott fejjel válaszolt.

– Tegnapelőtt egy szintén nápolyból érkező, ostiánál hajótörést szenvedett halász is bubópestises lett, tegnap pedig annak a foga-dónak a tulajdonosa került a feleségével és a kisgyermekével együtt

– 23 –

kórházba, ahol a halász előzőleg megszállt. Ma reggelre mind a né-gyen kiszenvedtek…

– És most mitévők legyünk?! – tette fel a kérdést a pápa kétség-beesetten, mivel nem volt túl sok ötlete arra vonatkozólag, hogyan lehetne elkerülni a legrosszabbat.

Gastaldi olyan diadalmasan nézett körbe az egybegyűlteken, mint egy hadvezér a győztes csata után. Biztos volt benne, hogy a testület-ből senki sem lenne képes rajta kívül hatékony eszközöket felsorol-ni, ennek ellenére mégsem adott egyenes választ. Úgy érezte, hogy elérkezett a pillanat, amikor végre keresztbe tehet ellenlábasának.

– nem szeretném, ha minden felelősség engem terhelne. Tanult barátomnak bizonyára remek ötletei vannak a kór megfékezésére. Hallgassuk tehát meg először Francesco testvérünk javaslatait… – vetette fel álságosan, és kérdő tekintettel a jezsuita felé fordult. Meglepetésére azonban a szerzetes egy pillanatig sem habozott.

– nos, ami azt illeti, valóban lenne némi elképzelésem arról, hogy mit tehetnénk. Amennyit én tudok erről a betegségről, annak alapján úgy tűnik, a legfontosabb a fertőzöttek és hozzátartozóik elkülönítése volna, hogy ne kerülhessenek közvetlen kontaktusba az egészségesekkel…

A pápa és a bíborosok bólogattak, Gigli kormányzó is lelkesen he-lyeselt, csak Gastaldi meredt faarccal maga elé, majd kihasználva Fran-cesco atya lélegzetvételét, gyorsan visszavette a szót, mivel nem bírta volna elviselni, ha őhelyette gyűlölt ellensége aratja le a babérokat.

– Most konkrétumokra van szükség, nem ilyen általános bölcses-ségekre! Egy három körből álló rendszert javaslok. Egyrészt ren-deljünk el vesztegzárat a nápolyi királysággal közös határunkon, másrészt zárjuk be róma valamennyi kapuját, harmadrészt pedig a betegeket és a gyanús eseteket szállítsuk a San Bartalomeo-szigetre, amit egyszersmind nyilvánítsunk karanténkórházzá.

– 24 –

– De hiszen ezzel halálos veszedelembe sodorjuk a bizonytalan státuszú személyeket is – kelt ki magából odescalchi bíboros, akinek idős nővérén éppen azon a reggelen mutatkoztak valamilyen magas lázzal járó kór első tünetei.

– nem, mert a szigeten belül külön-külön épületbe helyezzük majd el a betegeket és a gyanús eseteket – válaszolta kurtán Gastaldi.

– Azon az aprócska szigeten hogyan lehet megfelelő távolságban tartani egymástól a két csoportot?! Arról nem is beszélve, hogy a Tiberis mindkét oldalán a rakpart szinte kéznyújtásnyira van csak a szigettől… – vetett fel egy újabb kifogást Savelli kardinális.

– És innen sincs túl messze… – mutatott ki az ablakon át a szi-getre Lorenzo raggi, a pápa kincstárnoka, aki azon kevesek közé tartozott a testületből, akit a munkája szinte naponta ebbe a palo-tába szólított.

– Engem az is érdekelne, hogy mi lesz így a város élelmezésével?! nem hagyhatom, hogy a rómaiak éhezzenek – játszotta a másokért aggódó mártírt a kormányzó, aki leginkább saját hasára gondolt. Élt-halt a tengeri finomságokért, leginkább a friss tengeri sünökért, így nagyon megrettent, hogy jó ideig nem juthat majd utánpótlás ezekből a finomságokból az asztalára. A szavait követően többen is hőzöngeni kezdtek, leginkább hasonló megfontolásból.

– nyugalom, uraim, nyugalom! – intette őket jobb belátásra a pápa. – Elmondom, mit fogunk tenni. Egyetértek a márki úr in-tézkedési terveivel, némi kiegészítéssel. Önök pedig valamennyien részt fognak venni a kivitelezésében – jelentette ki egy csibészes félmosollyal, majd magához intette a titkárát. – Hozza be a város térképét, azután pedig jegyzeteljen – utasította a fiatalembert, aki szinte repült, hogy teljesítse gazdája parancsát.

Sándor az elébe terített térképre mutatott, sorra véve a város mind a nyolc kapuját. kiosztotta őket egy-egy jelenlévőre, az ellenőrzé-

– 25 –

sükre bízva a város bejáratait. Azután tollba mondta a vonatkozó szabályokat is.

– Holnap napkeltétől kezdve a város kapuin senki sem léphet se be, se ki. Mindennap csak egy órán át lehet árut behozni a városba, reggel nyolctól kilencig, ám ezeket a termékeket negyven napra ki kell vonni a forgalomból, mielőtt még a boltokba kerülnének. Ter-mészetesen ez egyszersmind azt is jelenti, hogy csak kevéssé rom-lékony élelmiszerek jöhetnek át a falakon. A beszállítók pedig az áruszállításkor csak a szekereket tolhatják át a városkapun, kíséret vagy igavonó állat nem jöhet be velük.

Sándor széles gesztikulálással magyarázott. Elemében érezte ma-gát, mivel imádott parancsolgatni, így aztán továbbra is lelkesen folytatta.

– A piacokat és kocsmákat további intézkedésig azonnali hatály-lyal bezárom. Az esküvőket, temetéseket, illetve egyéb családi ren-dezvényeket betiltom, minden más összejövetellel egyetemben, de természetesen ez alól a templomi misék kivételt képeznek. A zsidó gettót és a Tiberius negyedet holnap reggeltől újabb intézkedésig lezáratom – tette még hozzá, azután körbenézett. – vannak önök között olyanok, aki eddig még nem kaptak feladatot, de szívesen segítenének? – kérdezte.

Három kéz lendült bizonytalanul a magasba.

– Önök, uraim, mielőbb csomagoljanak össze, mert holnap haj-nalban elutaznak. A nápolyiakkal közös határainkat fogják ellen-őrizni itt, itt és itt – mutatott a térképen az általa kiválasztott fő átkelő pontokra.

Egyre jobban belelendült a vezénylésbe. Ezúttal a városfal déli része melletti területre helyezte piros kesztyűs mutatóujját.

– Ide és ide, a San Paolo fuori le Mura bazilikától északra és délre egy-egy tömegsírt kell ásatni, mégpedig jó mélyeket, amelyekbe a

– 26 –

halottjainkat temetjük majd. Természetesen a zsidókat a kereszté-nyektől elkülönítve kell elföldelni…

Gastaldi nem bírta ki, hogy ne szóljon közbe.

– Talán ennél is lényegesebb, hogy a tetemeket rétegenként mész-szel és kőporral, azután pedig földdel kell letakarni… – jelentette ki okoskodva.

– Azért nem ártana az élőkkel is foglalkoznunk egy kicsit – vetette oda Fra Francesco maró gúnnyal. Az egymással szemben ülő két férfi között tapinthatóvá vált a feszültség. – Fájó szívvel bár, de azt javaslom, hogy holnaptól zárassunk be minden iskolát, beleértve az egyetemeket is – indítványozta a jezsuita szerzetes, akinek a Collegio romano egyik vezetőjeként nagyon nehezére esett ilyesmit kérni.

– remek felvetés – helyeselt Sándor, és hátrafordult a titkárához. – Hallotta, fiam, jegyezze fel ezt is – figyelmeztette az írnokot, aki természetesen külön felszólítás nélkül is minden szót leírt.

Amikor aztán a deák végzett a tisztázással, átadta a papirost Gas-taldinak, aki, mint a testület elnöke, cirkalmas betűkkel aláírta a rendeletet, majd továbbította a dokumentumot a pápának. Sándor a titkár által előmelegített viaszrúdból egy kiadós cseppet ejtett az okirat aljára, és a gyűrűje segítségével lepecsételte az írást.

– köszönöm, signore, akkor mára végeztünk is – jelentette ki elégedetten Sándor. – vigyázzanak magukra!

Felpattant, és sietős léptekkel távozott a teremből. Menet közben azért nem mulasztotta el meglegyinteni Gastaldi görbe hátát, amit afféle szerencsehozó kabalának tekintett.

Sierra nova márkija, mint ilyenkor mindig, most is kényszeredet-ten tűrte Sándor érintését. Magára nézve megalázónak tartotta ezt az illetlen gesztust, ahogyan helytelenítette azt is, hogy a katolikus egyház feje ilyen nyíltan vállalja ezt a babonás szokását. Ugyanak-kor tisztában volt azzal is, hogy a sors furcsa fintoraként nemcsak

– 27 –

éles eszének és könyörtelen céltudatosságának köszönhette magas beosztásait, hanem ennek az utálatos deformitásnak is, így hát neki magának kétségkívül szerencsét hozott ez a púp.

Miközben a jegyzetlapjait kötötte egybe, keserűen konstatálta, hogy a megbeszélést követően őhozzá, a tanácskozás főszereplő-jéhez, a testület elnökéhez a kutya sem szól, hanem mint mindig, mindenki Francesco atya köré csoportosul. A jezsuita még e komor órán sem mulasztotta el tréfáival megnevettetni a jeles társaságot, amiért a többiek rendkívül hálásak voltak neki, mivel ezzel kissé oldotta a rettegésüket.

velük ellentétben Gastaldi jeges tekintettel meredt vetélytársára, majd hóna alá csapta a jegyzetkötegét, és köszönés nélkül kisurrant a teremből. A testületi tagok persze észre sem vették a távozását, továbbra is csak a jezsuita sziporkáira figyeltek. nem sokkal később Fra Francesco már a lassan elcsendesedő kis utcácskákon át bandukolt hazafelé. Megengedhette volna magának akár azt is, hogy saját palotát tartson fenn, barátja pedig többször is felajánlotta neki, hogy akár külön lakrészt is kaphat bármelyik pápai palotában, ám ő mindennek ellenére kitartott a Mars-mező mellett. ott, az ókori Campo Marzio egykori helyén állt a Compag-nia di Gesù épületegyüttese, a rendet alapító Loyolai Szent Ignácról elnevezett, még nem teljesen elkészült Sant’Ignazio-templommal és a főiskolájukkal, a nevezetes Collegio romanóval, valamint a jezsuita szerzetesek lakóházaival.

olyan régóta lakott már itt Fra Francesco, hogy el sem tudott vol-na képzelni magának más lakhelyet. A lakása ugyan meglehetősen szerény volt, de az épület legfelső emeletén helyezkedett el, ahonnan szinte kézzelfogható közelségben látszott a Pantheon varázslatos ku-polája. A szerzetes számára ez az építmény egyszerre jelentette az égi

– 28 –

és földi tökéletesség legcsodálatosabb szimbólumát, és a teraszáról elébe táruló panoráma ugyanolyan természetes részének tekintette, akárcsak a napot, a holdat és az égbolt többi elemét.

Mihelyst felért a lakásába, az almáriumból kiemelt egy üveg Lac-ryma Christi (krisztus könnye) bort, valamint egy kristálypoharat, azután kisétált velük a teraszra. Ahhoz is túlságosan fáradt és letört volt, hogy leüljön, ezért csak a terasz Pantheon felőli végébe ment, ahol a korlátnak dőlve, könnybe lábadt szemekkel nézte a Hadria-nus által építtetett kerek templomot, amely mögött lassan kihunyni látszott a nyáreste utolsó napsugara is.

Szomorúan gondolt arra, hogy szűkös készletei kimerülését kö-vetően a kedvenc italát már legfeljebb csak csempészáruként sze-rezheti majd be, mivel a pompás nedű előállításra szolgáló Piedi-rosso és Sciascinoso fajtájú szőlőfürtök csak a vezúv déli lejtőinek vulkáni talaján, az ottani zavartalan napsütésben válnak olyan éretté és zamatossá, amelynek köszönhetően a belőlük készülő csodás bor már a római császárok idején a legkeresettebb italféleséggé vált (noha akkoriban természetesen még másképpen nevezték).

Fra Francesco legendás jókedve teljességgel elszállt, és ezúttal még közönség sem volt körülötte, akik kedvéért el kellett volna játszania azt a könnyed, gondtalannak tűnő figurát, amit a többiek megszok-tak tőle. Egyedül maradt a világ tökéletességének szimbólumaival, az alkonyi nappal, a tökéletesen formázott kupolával és a mennyei vörösborral, no meg ezek szöges ellentétével, a pokol legsötétebb üzenetével, a Fekete Halállal.

Abban bizonyos volt, hogy az óvintézkedések ellenére is szörnyű lesz majd a pusztítás, csak azt nem lehetett még tudni, hogy kik és hányan esnek majd a pestis áldozatául.

Tisztában volt azzal is, hogy eddig mennyire elkényeztette őt a sors, így még az is átfutott az agyán, hogy talán éppen most fordul

– 29 –

majd visszájára a szerencse kereke, és hamarosan őt is magával ra-gadja a kaszás.

Annak idején elsőszülött létére főként azért mondott le a család még mindig tekintélyesnek mondható vagyonáról, és választotta az egyházi pályát, mert jobban érdekelte a mások sorsa, mint a sajátja, és habár azóta gyakran esett a kevélység bűnébe, ebben a sorsdöntő pillanatban mégis jobban fájt neki embertársai elkerülhetetlennek látszó tragédiája, mint saját esetleges elmúlása.

Az ötvenedik életévében járt, és az volt az érzése, hogy szinte mindent átélt és elért már, amire ifjúkorában vágyott, ezért neki aligha volna bármi vesztenivalója. Bepárásodó szeme tehát sokkal inkább a másokért való aggódásnak szólt, mint a saját sorsa iránt érzett aggodalomnak. Hogy a sötét gondolatait némiképp elterel-je, lenézett az utcára, ahol a fáklyák fényében néhány fiatalasszony tartott éppen hazafelé, gondtalanul nevetgélő csemetéikkel együtt, mit sem sejtve még mindarról a borzalomról, amely a közvetlen közelükben lapulva várta, hogy lecsaphasson.

Miközben az asszonyok és a gyerekek zsivaja lassan elhalt az utca végében, Fra Francesco visszaemlékezett arra, amikor még kamasz-fiúként először szembesült azzal, ahogyan a pestis válogatás nélkül mészárolja le rokonait és ismerőseit, nem kímélve sem gyereket, sem öreget, és a temetetlen holtak tömege ellepi a várost és környékét.

végignézett a lassan felkelő holdtól immáron ezüstös fényben szikrázó háztetőkön, és elképzelte, hogy hány és hány, ma még bol-dogan nyugovóra térő asszony és gyermek válik napokon belül öz-veggyé, árvává.

Szemeit elborították a könnyek. reményvesztettségét oldandó egy slukkra kihörpintette előzőleg újratöltött poharát, majd lerogyott fonott karosszékébe, és egy szempillantás alatt mély, ájulásszerű álomba merült.

– 30 –

3. A Csillag

(új kezdet, öröm, mélyebb összefüggések)

Sixtus Palota, Róma, 1657. szeptember

– remélem, hogy jó híreid vannak – fogadta Sándor a barátját. Francesco atya elmosolyodott.

– Hát persze. nem volt ugyan túlságosan könnyű meggyőzni a Maestrót, de végül is beadta a derekát…

A pestisjárvány nagyjából egy évig tartó tombolás után végre teljesen eltűnni látszott, így a pápa újfent a legkedvesebb időtölté-sével, a Santa Maria del Popolo templom átalakítási munkáival volt elfoglalva. Sándornak nemcsak azért volt roppant fontos ez az ügy, mert közvetlenül pápává választása előtt ezt a templomot és a hoz-zá tartozó lelkipásztori körzetet irányította, hanem azért is, mert az épület legfőbb kápolnáját egykor még a dédnagyapja, a gazdag sienai bankár, Agostino Chigi kezdte el átalakíttatni, méghozzá a nagy raffaello tervei alapján.

A munkálatok akkor egy bő fél évszázadnyi időre megszakadtak, mert sajnálatos módon – alig öt nap eltéréssel – úgy a megrendelő, mint a kivételes tehetséggel megáldott művész elhalálozott. Habár most már hivatalosan Sándor unokaöccse, a széles körű tiltako-zások ellenére kardinálissá kinevezett ifjú, Flavio volt a templom presbitere, azért a pápa továbbra is szívén viselte az épület sorsát, és folytatta azokat a rekonstrukciós munkálatokat, amelyeket a meg-választását követően azonnal megkezdett, mégpedig ezúttal egy másik korszakos zsenire, Gianlorenzo Berninire bízva az irányítást.

– 31 –

A járvány alatt aztán Sándor egy új ötletet tervelt ki, és Francesco atya közreműködését igénybe véve most ezt próbálta elfogadtatni a Maestróval.

– Sosem fogok rájönni, hogyan jut Bernininek minderre ideje! Alig több mint húsz éve érkezett csak rómába, de máris többet szé-pített a városon, mint az elődei egy fél évezred alatt. Most is vagy egy tucatnyi helyen dolgozik egyszerre, pedig ez a tér önmagában is irgalmatlanul nagy feladat – elmélkedett hangosan Fra Frances-co, miközben az ablakon át a Szent Péter katedrális előtti térséget nézte, ahol éppen az utolsó szobrok egyikét emelték már a helyére a csaknem háromszáz alkotás közül.

Sándor türelmetlenül közbevágott.

– Igazad van. De mi lesz így a kápolnával? – kérdezte.

– nyugalom, a család szentélye már majdnem készen áll – feleselt vissza a jezsuita.

Szerette felhúzni a barátját, akiről természetesen jól tudta, hogy ezúttal nem a Chigi-emlékművel kapcsolatban érdeklődik. A hatás nem is maradt el, Sándor felpaprikázva ripakodott rá.

– Ezt én is tudom, hiszen jó néhányszor ellenőriztem már a mun-kák előrehaladtát. De mi van a másikkal? – kérdezte ingerlékenyen.

– A másikkal? Miféle másikkal? – adta az értetlent Fra Francesco. – ja, a Másikkal! Azt is megcsinálja. Mintha a fogát húzták volna, olyan nehezen ment bele, hogy lebontsa a régi Borghese-kápolnát, hiszen éppen v. Pál pápa volt az, aki megbízta a Szent Péter székes-egyház befejezésével és számos más jelentős munkával is, de végül mégiscsak elfogadta az érvelésemet.