részlet

© Borsik Miklós, 2024

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

A borítón Moholy-Nagy László
7 A.M. (New Year’s Morning) című képe látható.

Metropolitan Museum of Art,
Ford Motor Company Collection, Gift of Ford Motor Company and John C. Waddell, 1987

„melyik az ember és

melyik a tárgy, és kettőjük közül

melyik értékesebb”

William Carlos Williams: Paterson

I

Ugatás
a Tömő utca felől

Nem akarok elveszni a részletekben,

inkább egyetlen részletben,

de még nem tudom, melyikben.

Két térkőkotyogás között a madárlábak

állásai bármit mondanak,

amit én mondok, úgyse más,

mint az összes betű és néhány ablak.

Nem tudom, hogy a galambok idegszálai

a Bud Spencer-szobortól délkeletre

mit mivel kötnek össze.

Vagy ahol a Vágóhíd találkozik a Mesterrel,

az autók kormányán a bőr.

A bárányhimlős hungarocell

szabályosan elrendezett

festékpöttyökkel. A Tömő utcából

érkező ugatás. A Práter legmagasabb pontja,

ahol a félszemű Suzukit simogatják,

közben a gyerekkéz a tacskóhoz ragad

a sós karamelltől. Egy kis fényesség is

bántja a szemet, mintha a hideget

ontaná a nap.

„Meddig mennél el
a valódi ízekért?”

3 km-en belül

bárhová elmegyek,

a megnyúlt láncomat kicserélték,

én elgurulok,

nekem a legkönnyebb.

Vagy ha nem,

Kafkának, mondjuk, akkor is

nehezebb volt.

Neki még úgy kellett írnia,

„mint egy gödrét kaparó kutya

vagy odúját ásó patkány”,

legalábbis Deleuze szerint.

De akik Kafkát

és ezt a Nissant követik,

szabadok:

nyestek is lehetnek a kipufogóban.

Amúgy is kíváncsi vagyok,

mi megy itt előttem

a Nissan üregében,

ahogy viszi magával.

Lehetnék nyest

a kipufogó színe előtt,

ha belenéz,

és fogával apránként rángatja ki

a csőből a sötétséget.

Tunnel

(1)

Tegye le itt a pulton

az apokalipszisigénylő lapot,

töltse ki a kiskorúsítási kérelmeket,

aztán irány a Corvin sétány.

„A vers többé-kevésbé

a sorközökért íródik”,

az embermagas Las Vegas felirat

az átjárók miatt áll a CASINO előtt.

A térbetűk mögött

folyosónyi sáv, sétálgatás:

kikandikáló mobilok, tincsek, cigaretták.

Ha elteker jobbra, és a pedál

horzsolja a szegélykövet,

a sebzés nem kelti életre a járdát,

de az út hulláma felidézi a lélegzetvételt,

az olajozatlan lánc a csicsergést,

a puha kerék a dorombolást.

A Cordia vállalat az emberi beszédet osztja szét

(éjjel-nappal falakat épít,

társasházakat, könnyűszerkezettel),

bár József- és Erzsébetváros először

azért született, hogy keretezze

a Rákóczi úti zúgást. Lekoptak a zebrák,

kerülje meg a földet.

(2)

A Podmaniczkyn a lendület zavartalan,

mint a sínekben a rezgés.

Egy ablaküveget adatkábellel

korbácsolnak belülről, de ön maradjon néma,

mint a kontakthibák. Vagy a jóslatok

az összegyűjtött kések és az üvegasztalok

élében arról, hogy a fejek magukra maradnak,

és gurulnak.

A fogalmak csörögnek bennük

a Dózsán, a Szabolcs utcán,

a szempillák elejtik-felszedik

a japánakácok termését.

Aztán a rezzenés nélküli

pályatest következik,

a tanulékony csend

kiürít magából bármit,

ami megzavarná ezt a vonulást.

„A küllők viszik a fényt
az út szívébe”,

de ha csirkeszív, akkor kiszállítom az út szívét

a Trófea Grill étteremből

egy tál levesben.

Csak ki ne löttyenjen,

ahogy az emlékezetből fel-felugranak,

amíg „a küllők viszik a fényt”,

az ilyen Szijj Ferenc-sorok.

De akkor mit szállítok?

Az irodalom darálékát?

A hajléktalan, aki felém közelít, valami mást.

Terhe az elhatározás, hogy megszólít a Dandár

utca sarkán,

kizökkent,

pedig látom, hogy dolgozik,

pedig látja, hogy dolgozom.

Kér és vár,

úgy, ahogy a futár várja a címeket,

amikre kimegy.

Leszállok. Igaz, egy másik kerületben,

de csak látszólag valaki más miatt.

A küllők nyugodtak,

nem hordanak fényt.

Egy kétszázason utazik egy sugár,

a tegnapi borravalómból

a Bangla Büfé aromás levegőjén

áthull, át a földig

véletlenül.

Aztán akinek oda fogom adni,

előbb veszi fel. Viccből a kezembe nyomja.

Nem nézek körül.

Indulok, viszem az út

táskában hűlő csirkeszívét.

Az Impulso Hotel tetején
Krasznahorkai László intézkedett

(1)

Kezdetben volt a karistolás.

Az utcatáblák táncából akkor még

nem látszott ki az ember.

Aztán, ahogy a vas a névnek,

a név engedélyt adott nekünk,

hogy birtokba vegyük.

Eleinte,

ha a lépcsőházból előbújt egy-egy ideges férfi,

cintányérok lettek az utcatáblák,

vagy a leendő város pengéi.

Összecsapódtak vagy kiváltak

torkot, szaruhártyát metszeni,

hogy senki ne zavarja a hemzsegésüket.

(2)

Kezdetben volt az Impulso Hotel.

Szabályos porfelhőjéből kiemelkedett,

és Népszínház utcát teremtett maga köré,

jött a Penne, jött a Kashmir étterem.

Az Impulsóból kiáramlott mindenki,

tudták, már szabad. És ettek.

(3)

Az Impulso Hotel tetején

Krasznahorkai László intézkedett.

Nem annyira politikusként,

sokkal inkább karmesterként,

aki a zenével keveri össze a sétálókat.

Beintette a főtémát a Víg felől,

a Kis Fuvarosról kifordult egy dallam,

gyanútlan szinkópák

mocorogtak a babakocsikban,

aztán a Vay Ádám utca felé hadonászott.

Karja megnyúlt,

kifoszthatta volna a McDonald’sot,

mert elért a Blaháig, mindent látott abból,

amiről azt állította egyszer, hogy „nyílt börtön”.

(4)

Aztán a levegőbe írta mutatóujjával,

hogy pé, pé, pianissimo:

beszüremlett a Kaland horgászbolt, a Padlókirály.

A darab része bármi, amin a tekintet átslisszan,

gondolta László. Hogy a Kabul bazár

megnevezhető, ez a ráadás. A mondat mégsem

kúszhat be az összes, zongorán hagyott kagylócsigába

a Palotanegyedben. Addigra úgyis visszaáll a kezdet,

eltűnik a név. Az utcatáblák a sarkukon forognak az

aszfalt rücskei között. Néha szökdécselnek,

ha unják a karcolgatást.

Felhívott a költő

Peer Krisztiánnak

Felhívott a költő, az ihletett, a zilált,

félrészegen is tekintélyes pályatárs,

hogy azonnal nézzem meg a legfrissebb

fájlt, de ne azt a legfrissebbet. A másikat.

Állítólag velem telefonált,

de mintha ventilátorral próbálna

krumplit pucolni, és én lennék a krumpli.

Tárcsázott, hogy munkáját kritikával

fűszerezett dicséretre váltsa,

mint az égett valutát – az Izabella utcában,

a Tichi Change-ben azt is beveszik.

Éppen ott gurultam át, bal kézzel a mobilt szorítva,

jobbal a kormányt, valaki ordibált,

egy zsák apró fenyegetően lengett

a járda felett. Várta, mikor kerül sorra,

és addig a költő mondta, mondta, hogy hangjában

ott a Dunakanyar borrégió zenéje, de nem

törekszik a teljességre. A kötetmottóját,

ha jó leszek, véleményezhetem.

Elfordult fej vagyok,

lesütött szem vagyok,

mentem tovább.

Kicsorogtam az erősebb hangok közeléből

enyhe időben a Westend felé,

mielőtt utolér egy másik évszak.

Minden perc drága,

mint egy Amnesia viharkabát.

Tolnai Ottó kiveszi
a zsebemből a pénzt

1963, Zágráb, Tolnai Ottó

azt írja Doreennek a versekről,

hogy „pénzt kapunk

értük

annál többet minél hosszabbak

annál többet minél hosszabbak”,

és ekkor belátom, hogy a délelőtt hiba,

nem szabad

a szobámmal, Doreennel és Tolnai Ottóval

tölteni aszfalt, ételfutártáska helyett,

mert minél több Tolnai-verset olvasok,

annál gyakrabban ugrik a szállítási díj –

minél több Tolnai, annál kevesebb pénz.

Mert nem a kapitalizmus a hibás,

ha Tolnai Ottó kiveszi a zsebemből a pénzt.

Azt írja Doreennek, „félek a vers szélétől

félek a vers végétől”, azt írom,

hogy már a Mindszenty József tér padkáján

rettegek attól,

hogy véget ér a Fiumei út.

Ott kezdődik a vers, ahol véget ér a Fiumei út,

és ahol a vers kezdődik, ott elfogy a szállítási díj.

Gyorsul az agy, lassul a tekerés,

gyorsul, lassul,

és soha nem gyullad ki a város készségesen,

mint az „örökzöld erdő”,

hogy az Adriai-tenger „kékségét őrizze

fokozza végtelen”,

mint a „nagy csokor sáfrány”, ha Tolnai Ottó

direkt afelett bámulja a kék vizet.

„Bele akarok fulladni minden versbe”,

ezt írja Doreennek,

de hazudik, csak kiveszi a zsebemből a pénzt.

Kezemben a könyvvel nem indulok el,

bár ha Budapest lángokba borulna,

úgyse látnám, amíg a hátamon a futártáska,

hogy a narancsvörös Rákóczi úttól

„csak egyre kékebb,

csak egyre kékebb”.

Nem mozdult a Mester utca

Bajtai Andrásnak

Csak a Duna siklott, és a húsgyalu

végig a gyrostömbökön,

csak az ATM köpködött,

vagy enni kért,

csak egy állkapocs formájú felhő úszott az égen,

óvatosabban záródva össze,

mint a Lipóti pékségben a

beszédes fejek.

Csak egy sütemény kérkedett a csempén

kifordult belső szerveivel.

Nem mozdult a Mester.

Ha a sorsjegy félúton megáll

a frissen ürített kukában,

nem veszem észre,

hogy a sötétben szórakozik a tömegvonzással,

és utánozza a Mestert.

Mert a Mester nem mozdult,

de valaki járt a Haller parkban,

megpaskolt egy törzset,

és a kék cinege hangja kiömlött a fából.

Felmarták, farmernadrágszárral csiklandozták

a Mester utca testét, és nem reagált,

a zöld festék, a tömeg folyt rajta végig,

a benzingőzt szívtuk, szép volt,

ahogy forgolódott a nyelv, a csipsz, a nyál.

A spániel táncától felfrissült kozmetikusok

ecsettel piszkálták a csendet

a Liliom torkolatában.

Aztán a szótlanság a tükröt is belepte

jelzés nélkül,

hála nélkül

álltunk. Nyugalomban akkor is,

ha majdnem elgázoltak,

félrenéztem, befelé és félre,

az adrenalin útjának vázlatos rajza

készült az agyamban, mint a SPAR előtt

a krétacsíkozás. A Mester utca nem szól.

A hallgatás súlyát a villamoséhoz mértem,

de a sárga tükörkép mint selyem

csúszott a teraszbútor üvegén

az állott esővíz felé.

Így csalt vissza, bár nem mozdult a Mester.

Nem rezzent volna meg egy pillanatra sem.

Szögletes kismamák

„The delivery system is giving birth!

Igényeljen szupercsecsemőt

rendellenes izomzattal,

vagyis egy szögletes kismamát,

aki eleve futárokat szül.

A kihordás tempós.

Ráadásul három pizza mellett is

elfér a céltudatos kisded,

és az otthonossága hiánypótló,

hiszen táskában sír fel,

táskában dolgozik. Az alján

síneket rögzítettünk, az ajándék

gördeszkát oda csúsztassa be,

könnyű belülről meghajtani.

További extra, hogy az anyuka

állítható, van »egyetlen áldás«,

van »futárikrek« opció. A vajúdás

kékülés: amikor átdereng a megfelelő

színváltozat, a cipzárt kitapintva

vágjuk fel a bőrt. Vigyázat!

A gyerek motor a családnak,

de visszabújhat méhének

dobozába is. Akkor a jatt elmerül,

halkan csörög, pedig az anya

nem persely, nem óceán. Néha sajnos

az intelligens pólyást is félreértik,

azt hiszik, megrendelés, esznek belőle.

Igaz, a puttonyában a csontok

Eliot szerint úgy lesznek vele: »örülünk,

hogy szétszórattunk, nem voltunk

egymás javára.« Gyakoribb, persze,

hogy a babák az Árpád híd körül

az esti vízre, matractalpú táskákra

telepednek, és uszályok között,

turistakaréjban lebegnek világító popsival.

A varjú felkaphat egy-egy fényszórós

pelenkát, gazdáját ilyenkor kibontja belőle,

ha a Margit-szigetre ejti gyanútlan

sünök közé. De egy új bébi,

akár a digitális borravaló, több mint ígéret.

Nem véletlen, hogy az ügyfélszolgálat összes

torkából szól az ének: »ó, kismama,

rendelek belőled, és előre köszönöm.«”

Az ásító száj csapdája

„A térbetűkre felmászni tilos és életveszélyes”

(1)

Néha remeg a kerület

összes csontja,

a vezetékek, a csövek,

mert valaki egy lakásban

a fogát csikorgatja,

és a hintaszék úgy nyikordul

meg alatta, mintha igazat

adna neki. Idomított bútor,

igyekszik. De nem ijeszt meg,

csak a megtorpanás.

A következő sor ment meg attól,

hogy a lépcsőházból

soha ne induljak el.

A következő sor,

ha elrendeli a mozgást.

Ezután érkezik Sirokai Mátyás,

aki javasolja, hogy vigyázzak,

már megint a város a vers allegóriája.

Az allegória az ásító száj csapdája.

(2)

Múltkor láttam egy allegóriát hátraszegett fejjel

a Jászain. Az igazit. Ott volt a szemében,

hogy szerinte is túl nagy a torka.

Költőket zabált, az érett kínálat

zuhanórepülésben közelített.

Nem néztem, honnan,

félve, hogy horpadás leszek, reprezentatív datolya.

Jobb, ha elgurulok. Kár, hogy a sorvég

úgy hív, úgy visz tovább, mint a térkövek közötti rés.

„Bonctanilag látni
a pénz nemiszervét”,

csak eltakarja egy felhő,

amit tükröz a Szeráj ablaka.

Mögötte számozott báránygyros.

Aztán kiadják,

irány a Szabadság tér.

Kész a lábam,

hogy ledolgozza a napot helyettem,

biztos látni fogjuk a húst a tortillában

és az égen, csíkról csíkra.

A Vajda-hólyag

Egészen pontosan mit szeretnél mondani

a Bláthy Ottó utcáról? Aki nem tudja,

mi lesz a verse értelme, viszi a bulgurt,

bár be se pakolta, az üres táskát riszálva

kérkedik a szállítás ígéretével.

Mert a Rapaz bamba vendégében vagy abban,

aki a Pasta dobozait fosztja ki a kukánál,

ott a brownie-sejtés, a lecsó-gyanakvás, ha látnak

egy futártáskát, és ugyanígy üzenetet várunk

a költeményt megpillantva. Nincsen?

Te csak magyarázol, hogy rögzítenéd

a macskakövet, ami kilátszik a sérült

aszfalt alól a Vajda Péter elején hólyag alakban.

Ez a mondanivaló? Nézz be egy Ladába,

hátha ott találod. Az ülésen szőr, lepasszolta

egy hiányzó kisállat, mint a leereszkedő nap

a sugarakat. Fordulj vissza, légy szíves,

és vedd fel a megrendelést.

Kulcsár Szabó Ernő
és a jalapeno tölcsér

„A gondolat nem akkor jön,

amikor mi szeretnénk,

hanem amikor ő.”

A jalapeno tölcséred viszont

időben érkezik.

A gondolataim belső vonalai

a bicikli legrövidebb útját,

a Tölcsibétől a lakásodig,

nem keresztezik, csak veszélyeztetik.

Az asszociáció mulandóbb, mint a jalapeno –

akkor is, ha már megérkezett,

mert harapásokra vár a cipősszekrényeden.

Ami a Rottenbilleren eszembe jut,

görbét ír le bennem.

De olyat, hogy az agytekervénynél is

láthatatlanabb,

így a megrendelőt sosem zavarja. Engem is csak

akkor, ha mint a túlpakolt tölcsérből

a jalapeno, kihull a fejemből,

amit szívesen megjegyeznék. Máris fékezek.

Ezt senki nem rögzíti helyettem,

hősies jegyzetelésbe kezdek én,

aki a felejtést, igen, mint a villámot,

elhárítom egy járdaszigeten, a Rottenbilleren.

Fejcsóválás közben
a baseballsapka sildjE

A fejcsóválás és közben a

baseballsapka sildjének hulláma,

a véletlenül pörgő pohár,

az ereszkedő kéz –

összegyűlnek a láthatatlan vonalakért.

Mert látható vonalból úgyis van elég,

megszületik a mozgás.

Biztos ezért.

Rovar, betű, körút, falevél

szövetkezik az ösztönnel az ízelt lábban,

a lapozással,

a gyalogosforgalommal,

a széllel.

Biztos a vonalakért, amiket senki nem rajzol,

de rajzolhatna bárki a templomkupolában,

ahol egy szilánk,

az edzőteremben,

ahol egy lábujj mocorog,

vagy a fűnyíróban, ahol a kést körbezárja

a műanyag perem és a túl éles kép: szárak

egy foghíjtelek növényzetében.

A kés pörögni kezd,

megáll, marad a láthatatlan körvonal,

cserélődik a láthatóval,

egyensúlyra vágyik,

de belefeledkezik a keresésbe. Mint a város,

ha nyüzsgő egyenesek, izgága satírozás játéka,

ahol a kivilágított kanyarodás lehet

a harag görbéje vagy megfolyó színeivel

a béke. Mikor mit enged a szem és az agy.

Mikor mit kér, mondjuk, a Wesselényitől.

Eltátom a szám

„A hasonlóság látásának adománya,
melyet birtoklunk, nem egyéb, mint gyenge
maradványa annak az egykor hatalmas erejű
kényszernek, hogy hasonlóvá váljunk.”

Walter Benjamin

Furcsa ennyi épület között mozogni,

amíg rezzenéstelenek.

Furcsa ennyit mozogni,

mikor egy épület sosem tenne ilyet.

Inkább mutatja

annak a látszatát,

hogy a szomszéd házzal közösen

ők döntöttek így: maradnak. Semmi rengés.

Lebegtetik az apokalipszist,

mintha barátságosabb lenne attól,

hogy elmarad.

Helyette jön a tetők alatt a sötét tónusú béke,

a homlokzatoké, és a növények nyugalmán is

túltesz. Ezzel semmi dolgom?

Ha valaki

azért kezd el kosaraskártyát

gyűjteni, mert látja, hogy az osztálytársai

ezt csinálják, miért ne utánozzunk

egy rakás téglát?

Bármelyik tárgy lehet mértékadó,

ha ennyire szeretünk hasonlóvá válni.

Kékre fested a hajad? Talán egyszer én is.

Fényben ázik egy nyitott konténer

vashulladék? Akkor megállok itt,

és eltátom a szám.

Megáll a villamos,
ha Réz Pál is úgy akarja?

„Ha egy Ady-vers megjelent, megálltak a villamosok”,

mondta Réz Pál. De ha nem jelent meg, akkor is megálltak.

Akárcsak most. Ezért Réz, aki a régi idők költőiről olyan

szépen beszélt, felvonja a szemöldökét a 24-es felett.

Félrenéz, ha az utasok leszállnak, valahogy

jóváhagyja a Golgota tér zöld füvét.

4 m³-es héliumos léggömbként elszállingózik

Kőbánya felé, belekapaszkodik egy csokor Babits-lufi.

Aztán ha az összekötözött ikonok

eltűnnek a napban, a villamos megáll,

de ha nem tűnnek el, akkor is.

Közepes gyorsasággal az Aldi felé áramlanak

az emberek, amíg egy csikk a lépcsőrésben levitál.

Közelebbről: pókhálóban remeg. A közöny

mégis kellemes, átfogó. Egyfelől cseppeké,

felhőké ott, ahol a héliumos Réz Pál a nyugatos fejekkel

távcsővel is alig felismerhető. Másfelől

sejteké, szöveteké. A szív, mintha nem érdekelné,

hogy kiben, a pekándiós párnák előtt lüktet.

Onnan jön el ítélni

Ha attól félek, nem tudom, mit érzek,

vagy attól, hogy nem tudom az érzés nevét,

nyugodt lehetek, félelem. Világos,

merre nézek. Rá, de hol a félelem arca, nincs,

csak járdaszegély, vonalak, könnyű minden.

A fényt utánam billentik a Barosson, nem kell

hogy én magam borítsam az útra.

Sziámi macskának dobbantanak, gyűlik

a lényegtelen aranytartaléka. Otthon a képernyőn

összegyűlt porba rajzolnám a kanyart,

amivel a szél megkerülte a Szigonyt.

De kézfejem órák óta egy Dugonics utcai kilincsen lóg,

lábfejem a friss zebrán hever.

Szóródom, ahogy emlékezem.

És minden darab mellett fölösleges kérdés,

aminek teste lesz, színe, szőre. Eljut a felújított padig.

Később csatlakozik egy járdasziget szemetéhez,

ott él és uralkodik.

Bellozzo-sötét

Holnap inaktív leszek. Vagy holnapután.

Vagy leadom a futártáskát örökre,

és elbújok benne. Kivárok, betekeredem,

mint egy fahéjas csiga. Úgysem

veszik észre, csak a távozásomat,

pedig ketten vagyunk, a másik kuporog

a Bellozzo-illatú sötétben,

mint aki visszavágyik a műszakba. Dolgozni fog?

Nyitva hagyom a cipzárt egy kicsit.

Törődött kézfejem kikandikál,

mint a könyvjelző a Pilinszky-összesből,

de nem a szellő mozdítja meg.

Belülről integetek, kívülről lefotózom,

aztán kiszúrom a vízhólyagot a tenyeremen

(esetleg fordított sorrendben), gratulálok,

elfutok. Ez egy maraton, hazudom,

elhúzom sokáig. Nem állok meg, amíg érzem,

hogy a Bellozzo-illatú sötétben a másik mosolyog.

II

Budapest emléke
hányingerkeltő a Pilisben

A drót-, a léc-, a kőkerítés mögött

medveszerű kutyák. Mély hörgésük összeáll

a földúton, és gurul a kirándulás peremén.

Egyetlen ártatlan végiggördülés, mégis

lehordanak vele. Amit nem szeretnék, ebben végül

bátran meghallom. De ilyenkor sem vágyom vissza

Pestre. Emléke hányingerkeltő, amikor

az Esztergom környéki tájleírás kudarcához

vezet. Angyalföldi bérházakat morzsolnak

a völgy felett. Lakásokat billentenek,

csöpögtetnek az erdőbe, ha

túlságosan is emlékszem Pestre

a Csenke-pataknál. Homlokzatdarabok

potyognak a fenyők közé, és mint a gyanta,

a főváros ragad. Nem tudom, hány réteg

vakolat halmozódik a Róka-sziklától

a Hideglelős-keresztig, de se ravaszság,

se félelem nem játssza ki a memóriát.

Beejtik a Dédai-tóba a Népszínház negyed

legszebb fémdíszes kapuját a

Csokonai utcából, és néhány

kíváncsi, Teréz körúti keramit

körbeüli a Majális-forrást.

Corsák és Pajerók
szándéka nélkül

A távoli autógumik surrogására

keresek néhány szót, ami tetszik,

vagyis átmegy a vizsgán, a suhanáshoz,

mint egy jogosítvány, évek óta hiányzik egy mondat.

Corsák és Pajerók a holtág mellett,

80-nal húznak el a Szamárhegy alatt a 11-es úton,

20 másodpercenként 1 ismeretlen gép,

de a tudatban sokszor nem marad meg,

csak a névtelenség.

A lomboktól nem látni a kocsit.

A közeledés-távolodás

viszonylag szelíd zaját hallom,

és az ismeretlenség fogalmáról

lekopik, mint a vékony gumitüskék,

a Corsák, a Pajerók motorjának konkrét célja.

Kisodródik a kanyarban a haladás

gondolata. Elfelejtem, hogy a néma szomszédot

úgy hívom, Duna, de az anonim csendet

adagolja, amivel szemben a szó,

a Google Maps hordaléka, esélytelen.

Repetázok egy partszakasznyi zúgásból.

Alig tolakodik. Figyelmeztetés,

számonkérés nélkül. Eső, légáram,

súrlódó ponyva történeteit foglalja össze,

propellerét, ha látványa

elmosódik, végül képtelen

másra utalni, mint a közegellenállás

végtelenségére. Vagy az áramlásra.

Már ha így tévesztem el az egészet,

és rejtélyes jel az elhajtó

kocsik hangja.

Beszorultam
két nyugalom közé

Hogy a világ nyüzsgés, azt ismételgeti a város

és az erdő, csak a fák között több a csend.

Vagy akkor jártam ott, amikor hazudozott

az ösvény, a lomb, a kéreg. Minden állat elbújt.

Futottam. Beszorultam két nyugalom közé,

helyben jártam, aztán a kalimpálás véget ért,

a béke körbevett. Véletlenül láttam

semminek. Összekevertem a békét

a semmivel, bocsánat. Hogy a világ nyüzsgés,

amiatt is elnézést kérek, ilyet nem állított

az ösvény, a lomb, a kéreg, amikor minden állat

elbújt. Futottam. Azt hittem, szétbarmolhatok

egy kupac szótagot: falevelek voltak.

Látszott a mező, rémisztgetett. Hogy a szálai

mennyibe fájnak, nem világos, ahogy az sem,

hogyan fizetek. A harkálycsőrpergésben

a tranzakciós költség némán vándorolt.

Közben tárt karok vártak, persze,

kifordult gyökerek gesztusaiban a majomszeretet.

„legszebb alkotás
a séta”,

írja Weöres Sándor.

Rendben, ma gyalog vagyok.

A „legszebb alkotás”,

de akkor munka, gondolom.

Adásvételek, rovartéboly.

Gyűrött szárnyak, bizonylatok

minden páncél, kő alatt.

Zsebben, fül mögött.

Csillanó víz a parton,

az összes mániás fodrához

kiszámlázzák a nézést.

A Dunát. Hullámra, örvényre, uszadékfára

bontva. Merülök inkább magamba,

leszek a vérben lappangó vásárlóerő.

A szállítás levegője

Akár keréken, akár gyalog vagyok,

a gerinc feltartja, így szállítja

a koponyát, hogy a legmagasabb ponton

kezdődjön a szortírozás.

A figyelem ijesztő szorgalommal

repíti a perifériára azt,

amit éppen nem igényel,

ruhaujjat, díszkövet. Megyek,

és fogalmam sincs, mit hagyok el,

amíg a vonathoz érek.

Nem tudhatom, hogy az agyam

mivel végez nélkülem,

de a lehetséges látvány pattan

a homlokomon, mint a bogár,

ha becsapódáskor megdöglik.

A végtelen gyakorol. Edz,

hogy jókor zárjam ki.

De ezek nemhogy pitiáner

tragédiák, dráma sincs bennük.

Aztán a vonatot elérem,

pihen a láb, a kéz, csak a tudat

nem hagy magára.

Amikor Jámbor András
szétkergette a Fidelitast

Vida Kamillának

Amikor Jámbor András szétkergette a Fidelitast,

nem voltam ott,

pedig mennyi húr pendült a paneltövi Hangszerarzenálban,

ahol a műhelytapéta hirtelen lehámlott.

Nem voltam ott, csak meghallottam,

hogy dobbantott egyet a Molnár Ferenc téren,

az Orczyn kiesett kezemből a kés,

megrágatlanul nyeltem le az összes póréhagymahengert,

és láttam, hogy Józsefváros szikrázni kezd,

és a plakátrongálók szétspriccelnek

a Hello Chickenbe, a Cintányérosba, az Epic Burgerbe,

iszkolnak a Losonci negyed hűvös alagútjain át,

kiemelik a csatornafedőket,

és végiggurítják az elszántan lejtő Práter utcán,

hátha a csikorgás és pengés

elnyomja Jámbort.

Volt, aki a Madame Pho pultja alatt kucorogva

rémületében különválogatta

az ananászos díszcukorkákat.

És a második dobbantásnál kettérepedt a Ganz negyed,

a szakadékba zuhant egy száguldó palotapincsi,

vagyis ezt mondták,

mielőtt kiderült, hallucináció,

és a kutya szőre nem is hullott ki fél perc alatt,

hogy a hátán narancsszínű, töppedt bolygók

virítsanak. Nem igaz,

hogy a harmadik Jámbor-dobbantásnál visszanőtt a szőr.

De többen hitték, mindjárt kiürülnek,

nem marad más a testből, csak plakátkönnyű bőr

összeesve, és az erős szél felkapja,

elfújja Visegrádig, Bostonig, melbourni konténerek

szívják be azokat, akik féltek. De nem baj,

mert nem történt meg. Nem történt semmi baj.

Csak keresztülsurrant egy lány a Corvin plázán,

egészen a Reservedig, és ott egy próbafülkében

egy papír-Jámbor letépett fejével ült.

Szomorú volt. Jámbor András nem dobbantott többet.

Földi dolgok

Milyenek lehetnek a földi dolgok,

ha a költészet nem az?

A kábelek futása a falban,

miközben egyikük se moccan,

az erek hűséges logisztikája

a pénztárosban, aki ott telefonál,

most végzett a Roniban.

Tőle kaptam a meggyötört croissant-t,

hogy véletlenül belelépjek,

ha leejtem. Az evés is munka.

Azt szeretném, hogy harapásonként fizessék

érte a bónuszt. 8 nyelésről küldök 3 videót,

amíg a Hoang Anh asztalán

felépül 1 szempillahíd 2 zsírbuborék között.

Addig érkezik az összes, szabályozott őrületre

hivatott taxikerék, és a verekedés lendületével

a harag frissítő hulláma az aluljáró torkából.

Az agyvelőben rezgésmaradék. Aztán beránt

a fények ismerős káosza a délutáni

karosszériákon. Az észlelés forgalma,

és a Škoda Feliciáké.

Thomas Bernhard homloka
híres osztrák sivatag

Thomas Bernhard homloka híres osztrák sivatag,

kamaszok üldöznek rajta egy taxenbachi kertészt,

de ahogy botladoznak a pórusokban,

felpofozza őket lantlevelű fikusszal.

Bernhard homlokáról sokáig azt hitték,

jól csiszolt kő alpesi csúcson,

de óriási perzselő sík, a halála óta növekszik,

bárcsak ott lehetnék! Ez itt a Jósika utca 20.

Itt egyetlen vers sem lehet annyira bonyolult,

mint a város, mégis ezért pedálozom.

„Teérted hajtok, hogy mindened meglegyen”,

kedves szöveg, olyan megható ez,

mint Hobo bakeliten.

Hobo! Vegyünk téged, ha veszünk

még egy apát, én is a hűséget üldözöm,

bár kialudtak a biciklilámpák,

power bankkel gyere a Jósika utca 20. elé,

ahol a tél elnyelte a gumik surrogását.

„Zörren az ablak, megjött a parancs, rögtön induljak”,

hív az applikáció. De messze a Bägel,

a pult előtt ténfergő marketingagár,

és elmenekült a troli, amin fékezéskor

vidáman szaladgált a gyomorkeserű-üvegcse,

mint egy kisegér.

Hobo! „Talán valahol messze”

olvasod a Megzavarodást,

lábfejed forró lavórból kapod fel,

vagy ha te vagy a kertész, a vad,

akkor Thomas Bernhard homlokáról,

ami híres osztrák sivatag.

A szemgolyó téli álma

A nézés pattogtatás,

de ha zajjal járna,

ahogy a tekintetemet visszaverik

a házak

az üres Kőristől a Kálvária térig,

elvesznék a hangok között,

befejezné a szemgolyó

az ideges madármozgást,

így kezdődne

a téli álma a koponyában.

Derrida pumpál

(1)

Gyorsulok. Ilyenkor az ítéletek záporoznak

a figyelem súrlódásai felett.

Az utca hüllőként vedli képeit.

Köztük megyek, nem a nyelőcsőben,

a menetszél se nyirkos. Szinte szabad vagyok.

(2)

Lehet, hogy én mondok ítéletet a lejtőn

a látványok felett – ezt megőrzöm, ezt nem őrzöm –,

de a sebesség akarata dönt. Pilátuson is taszított egyet

a népharag. Vagy csak azért jut eszembe,

mert őt alakítottam a Csíksomlyói passióban.

Ha Jézus felhergelt, össze kellett préselnem

egy szőlőfürtöt a diákszínpadon.

De „ha a dolgok ilyen egyszerűek lennének,

már tudnánk róla”, mondja Derrida,

és tényleg: nem szorongatok

semmit, ha Jézus idegesít, vagy bárki más.

Jézus ritkán szokott, Derrida még ritkábban, sőt,

ha jönne, biztos kicserélné a belsőm.

És látnánk, ahogy ablakok

nyílnak felettünk, amíg fújja: kíváncsi schnauzer,

izzó tetőtér. „Az ábrázolás problémája

– mondaná Derrida, miközben pumpál,

és tincsei ritmikus gimnasztikába kezdenek –

eltűnik, mint a láthatatlan a láthatóban,

a lehetséges a létezők között.”

Aztán a gumi kemény lesz, nehogy kihűljön

a buggyantott tojás a táskában, és panaszt tegyen

a Főzelékfaló, indulok. Derrida integet.

A McDonald’s-embléma
öregkorában

A McDonald’s-embléma öregkorában

emeletnyi, büszke rács

a körút felett, a sarkon.

Mégis a legszelídebb állvány évek óta,

nemhogy rikító sárgája nincs,

az sem zavarja,

ha egy hónapig nem sandítok felé.

Igaz, a vasak többsége nem ad jelet,

ha a hegesztőfények kialudtak,

és elnémult a zártszelvények csikorgása.

A McDonald’s-embléma

szürke váz, forró létra,

mégis felmászom rá.

Kifürkészem az irónia pókfonalát,

szem elől veszítem, várok.

Talán megcsillan az eső

a leszakadt szálon, hogy vezessen,

de hátha az irónia embermagas

kaszáspók a mélyben:

úgyse csíp.

Csak a galambcsőrök, a patkánycsontok

recsegnek fölöttem egy tisztasági drónban,

lebegő sintértelep.

Lekerget a lépcsőn, megbotlok a járdán,

O1G-graffiti ezüstje villan és elsötétül.

Két karom mintha Simicska Lajos

hózentrógere volna. Néha rásimulok

valami fontosabbra, legyen most az út.

Kinyúlok úgyis, felpattanok úgyis,

mielőtt bárki azt hinné, baj van.

Babusgatom
a váladékot

„Takonyselyem”,

mondom a jelszót,

egyszerre káromkodom, köszönök.

„Takonyselyem”,

küldözgetem a barátaimnak,

holnap talán kiviszem nekik.

Enyves a kezem,

ha mások sorait gyűjtöm,

vagy takonyselymes, mint Tolnai Ottó,

a tenyésztő, a letaglózott bikák agyvelejétől.

A Gyökérrágó című kötetben fogja

a bika szarvát kivégzéskor. Aztán elfut.

Csak az nem dől el,

a selyem végül

elrejti vagy kiemeli a taknyot.

Ha a gusztustalan elkotródik

a szépség belsejébe, akkor jó.

De mikor jön újra napvilágra valami undorító?

Egy ló nem ír

A vágott virágnak pizzabűze lesz

a vegyes szállításnál, és a Covid-teszt

csomagolása a fokhagymás uborkasaláta

emlékét őrzi. Aztán célba ér.

A hőtartó rekesz éjszakai leheletében

vacillálok az ágyon,

hogy a kötetben megnevezzem-e a Woltot,

vagy csak a brand színével utaljak rá.

Végül azt álmodom, hogy ló vagyok,

belém égetnek egy duplavét,

de nem érzem, csak hallom, ahogy a billog

sistereg. Vágtatok. Fel se tűnik,

hogy patám van. Mire mégis rájövök,

száguldunk az üres Andrássyn, mi, a support

team kedvencei, shetlandi pónik, kisbéri

félvérek sörökkel. Nápolyit viszünk, babot.

A bérházkapukat nyitva hagyják nekünk,

istállószagú a város, sörényünket kék eső festi.

Krisztinát, Jocót, a frissen elnevezett vízcseppeket

kivetítőn dicsérik a reklámérték miatt.

Viszont a 6. kerület lakói haragszanak. Trágyát

hordanak a cselédlépcsőn, bizonyíték.

Az ablakból hajigálnak vele,

a hátunkon omlik szét. Felébredek,

de visszaalszom. A cég szerződést

bont velem egy vers miatt. Bizonygatom,

hogy én nem írhattam. És igaz. Egy ló nem ír.

Mit tenne,
ha ön lenne Kafka?

– konzultáció –

A kormány és az ételszállító cégek

összefogásának hála futárvadászokat indítunk

a Dob utcába, sőt. Övék lesz a Síp. Övék a Vágóhíd,

a Kürt. Mert többen sejtjük a migránsvért a futárokban,

ami persze nem azt jelenti, hogy látni is szeretnénk,

ahogy Önnek sem muszáj. Elég, ha sétapálcáját

beilleszti a megfelelő küllők közé, aztán újra

lesben áll. A lényeg, hogy valaki elessen.

Tegyük fel, Ön Kafka, a VIP futárvadász.

A gyanúsabb kerékpárosok körül cselleng,

bujkál, mikor mit kíván a helyzet. Éjszaka című

prózájában azt írta: „Egynek virrasztania kell,

úgy tartják. Egynek ott kell lennie.” Először arra gondoltunk,

legyen Ön az az egy. A bizalmat,

amelyet A fegyencgyarmaton című novellája ébreszt,

könnyen szavazzuk meg Önnek is. Délen, hogy vigyázzon ránk,

feltámadhat óriási koponyával, hogy Milena, Felice,

az ismerős pilótalányok helikopterrel lógassanak

fekete kalapot huncut fejére. De ne.

Inkább ne Röszkén vegye le, hogy a menekültet,

mint a cseresznyét, abba gyűjtse. Önre Pesten van szükség!

És bár nem tudni, ki mondta határ- helyett, hogy futár-:

ami hétfőn ártatlan baki, kedden megbecsült pozi,

csak a szelek hűvösek. A feltámadást egyedül oldja meg.

A halottak gyorsulása

Biztos láttad, dúdolgatom a Keletinél

egy motoros futárnak, nincs olyan halott,

amelyik ne volna gyorsabb nálad.

Ha eszembe jutnak, ide is értek

a Fiumei útra, ahol gyakran üres a járda,

ezért fürgén tekerek.

De a szomszéd Marika,

akit a rák nemrég ismeretlen helyre szállított,

mindig gyorsabb nálam,

mert emlék. Őt nem lassítja a szél,

amelyik a kék dzsekit lapítja rajtam.

Marika néni itt a fejemben. Egy pillanat.

A sírkertben persze óvatosabbak a halottak.

Mint Tandori verebei, „a földdel együtt forognak,

a talpam alatt, de olyan lassan, hogy ne is

érezzem a mocorgásukat”. Csak itt,

a felszínen, ahol a Burger King felé húz a szív,

más a tempó. Pedig az emlék illanását

A-ból B-be senki nem rendeli meg.

Egymás után előzöm a sírköveket, némelyik

idétlenül túllóg a kerítésen.

Mint egy rajzfilmben a kedves disznó,

ha rosszul bújt el,

és kilátszik: az oszlop vékony,

mint a kolbász.

Csak a halott nem bujkál. A covidos Andor

vagy az ismeretlen a rolleren,

akit tegnapelőtt elintézett

az Infostart.hu és a buszkerék.

Egyikük se szellem,

mindegyikük szelíd,

ott haladnak,

ahol a memóriám a híd,

bár sose láttam, hogyan kelnek át.

Ha nem gondolok másra, azonnal itt teremnek.

Oda kell érnem a Burger Kingbe,

de lenyűgöz a halottak gyorsulása.

Jutta Scherrer
megtartja fél kézzel

Képszagot érzek,

de mire kidolgozom a szinesztéziát,

felújítják a Spart.

Kőris Corner: tegnap megálmodták,

ma itt áll. Pilinszky lusta rémképe viszont

örökre ott a fotelben.

Abban szállítja, a hátán hordja Jutta Scherrer.

Pilinszky meditál, Scherrer megtartja fél kézzel.

Futólépés. Scherrer másik kezében parázsló Gauloises

vagy olló emelkedik, néhány percet levág,

a Jancsit meg kell metszeni.

Fordulnak a Füvészkert felé.

A kárpit issza a vért,

de az aszfaltra is csepeg.

Aztán köd helyett

biztosan füstöt látok a nyomukban. És terjed,

ha átnézek a domború Práter utcáról

a Gellért-hegy-tetőre, ott van.

Végül két pislogás, egy fékezés,

nem látszik a városból semmi,

csak egy madár. „Nem az a lényeg,

hányszor ver a szárnyával, hanem hogy íveljen.”

Járatot váj csőrével a Pilinszky-füstben.

Futár vagyok,
mit érdekelne

Futár vagyok, mit érdekelne engem A költészet utálata

című eszmefuttatás. Ha azt álmodom,

hogy a metrón senki nem olvas mást,

mint ezt a Ben Lerner-esszét,

és a felizgatott utasok egymást verik

a Forrás folyóirattal, megvigasztal, hogy

futár vagyok. Nem látom,

mi történik a föld alatt.

Bár tudom, kemény a lapszám gerince,

nem hallom a cukkolást,

ahogy Hölderlint súgnak

egymás fülébe.

Futár vagyok, néha nem nézek oda,

mikor szájról szájra száll, hogy „költőien

lakozik az ember”. Amikor a szomorúság

ingerültségbe vált, elég, ha a pedált erősebben

taposom, és kitekerem a gondolatot,

hogy irodalom a ház, a kert, az utca.

Futár vagyok. Matrjoska-fejem van.

Viszem az agyvelőt, valaki abban is

suhan. Benne is forog a kormány,

és így tovább, két kanyar között, ahol írok,

végre nem csak a Szabó Ervin

Könyvtárban élek ingyen.

Futár vagyok, és ha nem leszek az,

a biciklimet lezárom fél évre

a Blaha Lujza téren,

és a villamosról nézem,

ahogy hónapról hónapra

alkatrészenként széthordják.

Pumped Gabo
és a jóindulat

„Már arra is gondoltam, hogy beállok
a Fideszbe, Orbán spanja leszek,
és mondom neki, hogy
csináljon inkább jó dolgokat.”

Pumped Gabo

A Kőbányai úton, a Club Miaminál,

ahol a dönerbox szőnyegbolttá alakult át,

műanyag Pumped Gabo mellett

pult alól Gulyás Gergely-figura is kapható.

Gabo impozánsabb, de a kormányszóvivő tekintete

sugározza az erőt, amit az izomrostok

nélkülöznek. És ha egy papucscsőrű

madár letelepszik az ágytámlájára,

Gulyás fektében ugyan, de könyörtelenül visszanéz.

Gabo ilyenkor oson a kertjébe (egy piacos szelfi óta

haverok), megtalálja az időgépet, elrepül.

„Miért halt meg Váradi András, a juhász?”,

kérdezi, és 2014-ben landol, de Mészáros Lőrinc

vetélytársáról nem derül ki semmi új.

Autóbaleset, vér. De nem tapad senki kezéhez,

bár a rendszer szigorú. Néha a Z matricája

ijedten leválik az Y-ról, csúszik, miközben gépelek.

A billentyűk között apró szakadék,

sötét kanyon. Talán rosszkor ettem:

minden versengő ujjbegyen ott a zsírmez.

A betűt persze visszakenem a helyére,

amíg a papucscsőrű madár nézi-nézi,

de sosem bántaná az alvó Gulyást,

és a békés jelenbe Gabo is zavartalanul visszaszáll.

Tartalom

I

Ugatás a Tömő utca felől

„Meddig mennél el a valódi ízekért?”

Tunnel

„A küllők viszik a fényt az út szívébe”,

Az Impulso Hotel tetején Krasznahorkai László intézkedett

Felhívott a költő

Tolnai Ottó kiveszi a zsebemből a pénzt

Nem mozdult a Mester utca

Szögletes kismamák

Az ásító száj csapdája

„Bonctanilag látni a pénz nemiszervét”,

A Vajda-hólyag

Kulcsár Szabó Ernő és a jalapeno tölcsér

Fejcsóválás közben a baseballsapka sildjE

Eltátom a szám

Megáll a villamos, ha Réz Pál is úgy akarja?

Onnan jön el ítélni

Bellozzo-sötét

II

Budapest emléke hányingerkeltő a Pilisben

Corsák és Pajerók szándéka nélkül

Beszorultam két nyugalom közé

„legszebb alkotás a séta”,

A szállítás levegője

Amikor Jámbor András szétkergette a Fidelitast

Földi dolgok

Thomas Bernhard homloka híres osztrák sivatag

A szemgolyó téli álma

Derrida pumpál

A McDonald’s-embléma öregkorában

Babusgatom a váladékot

Egy ló nem ír

Mit tenne, ha ön lenne Kafka?

A halottak gyorsulása

Jutta Scherrer megtartja fél kézzel

Futár vagyok, mit érdekelne

Pumped Gabo és a jóindulat

Források

Köszönetnyilvánítás

A szerző a kötet írásakor a ferencvárosi József Attila irodalmi támogatásban részesült.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 360 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License