Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Szép Ernő

DALI DALI DAL

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-991-2 EPUB
ISBN 978-963-678-016-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1934.
Az elektronikus változat az 1934. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
E. A. Hale Hegedű és virágok című, 1880-ban készült
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Volna türelmük, kérem szeretettel, meghallgatni az én édesapám hegedűjének a történetét?

Olyan szívesen elmesélem.

Most hogy hozzáfogok, elmerülve az emlék tejködébe, a szívem dobogása hasonlít ahhoz a szórakozott, méla pityegtetéshez, amit az apám névtelen ujja tett a hegedűnek a dé húrján, mikor a hegedűt a térdére állította muzsikálás előtt és elnézett félrehajtott fővel, gondtól, gondolattól búcsúzván; nótát keresett, hogy a fülünket és a lelkünket elgyönyörködtesse.

Az én apám szegény tanító volt, ő nem vett a kisgyerekeinek drága viaszbabákat, lakkos gumilabdát, puskát-kardot meg építőszekrényt. Mi azt kaptuk apánktól ajándékba, hogy vacsora után mikor lefektettek, muzsikált nekünk egy porciót. Nótaszóval alhattunk el szinte minden este mi boldog szegény gyerekek.

Úgy ült apám esténkint az asztalnál, előtte terült, mint egy másik abrosz az abroszon, az Egyetértés, azt a lapot a tanítóság féláron járathatta; míg az édesanyám levetkeztetett lefektetett bennünket, addig elolvasta az újságot; azután levette az ajtó mellől a falról azt a zöld zsákot, kivette a hegedűt és visszaült az asztalhoz. Azután mondom, stimmelt egy kis darabig, amit avval a merengő halk pityegtetéssel szokott végezni, mialatt a talpas lámpa porcelánernyőjén felejtette a tekintetét, azon a fehér ernyőn, mint valami hajnali rózsabimbó derengett átal a lámpának a lángja. Ettől a rózsálló meleg fénytől kérhetett tanácsot ilyenkor az apám a nótára nézve, ebben találta fel tán minden elmúlt szép idejét, minden álmát, bánatát, szerelmét.

Elgyengült, elhallgatott az a pityegtetése, kivette a pipát a szájából, letette keresztbe az Egyetértésre, s a nyakába tette a hegedűt, elkezdett játszani.

Anyám odaült szembe az asztalhoz, varrt, foldozgatott, vagy tollat fosztott. Minden istenadta estére maradt valami munkálni valója az édesanyánknak.

Négyen voltunk már gyerekek, magam voltam a legidősebb, hét esztendőt számláltam.

Nem kell azt hinni, hogy olyan áhítattal figyeltük a nótát, mint a koncerten figyel a közönség. Hancúroztunk a rácsos gyerekágyakban, torzsalkodtunk, vihogás meg sírás zavarta a hegedűt, az apámnak sokszor kellett a vonóval oda fenyegetni felénk. Anyám pedig némely dalt együtt énekelt a hegedűszóval, mert nagyon szerette a zenét meg a dalt; jártatta lassan a fejét a munkája felett, úgy kísérte halk rezgeteg hanggal a hegedűt; csakhogy olyan gyenge szíve volt, hogy soha meg nem állotta sírás nélkül a danolászást, emlékszem még a jókedvű nótánál is mindig elrítta magát, azaz csak folytak a könnyei a mosolygó arcára, úgy, mint mikor szép fényes könnyű eső hull nyári délután, mikor süt a nap.

Hát így ment ez az esti muzsikálás, nevetéssel és sírással egybekötve.

Az édesapám hegedűje mosolygós barna szín volt, olyan volt, mint a vadgesztenye; olyan ragyogó barna volt az, mint a kenyér háta, amit az édesanyánk sütött.

Öreg hegedű volt már az apám hegedűje. A jó isten tudja hány kézen fordult meg, mióta összeszerkesztették. Az én apámra még prepa korába ragadt rá Pesten, mikor valami órássegéddel lakott közös kvártélyon; apám a maga hitvány hegedűjét, meg az ünneplő ruháját adta oda érte az órássegédnek, aki jobban szeretett öltözködni, mint muzsikálni. Végigvándorolt azután ez a hegedű az apámmal Sajószentpéteren, Huszton, Komádin, Sámsonon, meg Szilvahelyen, amerre csak tanítóskodott.

A hegedű nemcsak szórakozása volt az én apámnak, kenyérkereső cimborája is volt néki az ő hegedűje. Zeneleckéket adott a hegedűjével és eljárt jómódú házakhoz muzsikálni, ha elhítták keresztelő, névnap, meg minden jókedvű vendéglátás alkalmával. Volt rá eset, hogy lakodalomba is elhítták apámat, mint valami művészt, külön muzsikálni. A banda szivarozhatott, mikor apám a kezébe vette a hegedűt. Mert az én apám olyan darabokat tudott, hogy azoknak a cigány híröket se hallotta. Gyönyörű szépen játszott apám és gyönyörű szép, édes bársonyos szava volt a hegedűjének, örült, aki hallhatta ezt a hegedűt az apám keze alatt.

Azt a hegedűt szeretném én névvel tisztelni, úgy említeni, mint valaki, aki élt, akinek lelke volt a testében.

Az énekesmadárnak is kéne különös nevének lenni egynek-egynek, akinek olyan megejtő szép szólását halljuk; a hűséges hatalmas fának is, aki az udvaron áll vagy akár az országúton, vándorok szemének szívének örömére, aki száz esztendeig tartja jótékony árnyékát, hullatja aranyos levelét, nem megérdemelné az olyan fa, hogy neve lett légyen a földön, mint a kis csikónak meg az igahúzó ökörnek, vagy akár a kutyának! Kívánná a jó érzésem, hogy Zengőnek vagy Bársonynak vagy Édesnek nevezzem azt a hegedűt s olyan jól esne sejtenem, hogy ez a vén hegedű valahol valamerre megérzi, hogy beszélnek róla, úgy, mint mi emberi teremtések.

Emlékszem az apám hegedűjének neszeltem valami csudálatos hangzatát, mikor egymagamba voltam a szobában; a hegedű ott lógott az árnyékos sarokban a zsákjában, egyszer csak halk zendület éri a fülemet. Az a hang egy megereszkedett húr hangja volt, de belérezdült az egész hegedű. S ez úgy hallatszott, mintha szólani akart volna valamit a hegedű, s elakadt vón a szava s abból csak zengő sóhajtás lett. Mintha gondolata, szenvedése, álma jelentkezett vón annak a hegedűnek. Ilyenkor a csendben odafigyeltem a zöld zsákra, s hallgatóztam és féltem és álmélkodtam.

Hadd mondjam hát el a históriámat.

Avval kezdem, hogy egyszer apámmal kézen fogva jöttünk a piacon átal, egy szép nyári délután, apám akkor vett nekem szalmakalapot az Ezry-féle rőfösboltban. Olyan virgonc mód ugrált a szívem, minden percben lekaptam a szalmakalapot, hogy megnézzem. A piacunkon állott a Kisbika fogadó, annak a három lépcsőjére oda volt telepedve a Kuki bandája. Minden délután oda ültek a Kisbika lépcsőjére, várták a jó szerencsét. Ott ült a középső lépcsőn, annak is a legközepén Kuki, a nagy testes fekete tajtékpipájával (mintha az is cigány volna), mellette kétfelől, meg felette meg alatta a többi cigányság, Szilva, Gölödin, Vaspor, Bödön, Csugesz, Virsli, Bizsu meg Legyecske, meg még egy-kettő, akinek már nem tudom a nevét. Ott hemzsegtek sűrűn és feketén, mint a varjak. És mint a varjak emelgetik a szárnyukat egyik-másik, úgy emelte ez a cigány meg amaz a pipaszárat vagy a füstös nádpálcáját hébe-korba, hogy avval odacsapjon veszekedés közbe a másik cigánynak a szidijére. A varjak furtonfurt kárognak, a cigányok furtonfurt veszekednek. A jó isten tudja, mi leli a varjakat, tán azok is egymással veszekednek, ez hozzátartozhat a varjúsághoz. A cigányok is csak azért veszekednek, nem a szegénység végett, nem az idegesség végett, csak azért mert cigányok. Olyan kis helyen, ahol nincs színház, az urak mulatsággal ölik az estét, de ha az urak mulatnak, a cigányok csak izzadnak; a veszekedés a cigányságnak színház, zene, regényolvasás, vadászat, politika minden. Felgyülekeznek már négy óra fele a Kisbikához, tanulni. De mikor nem is készülnek új nótára, szokásból ott vannak, berakják a hegedűket az étterembe, kiülnek a lépcsőre, azonnal megkezdődik a veszekedés. Szembe vannak a piac túlsó oldalán a kofaság fehér meszelt bódéi (mint a köpcös török fürdők), a kofák kinn ülnek a kisszékeken, ki-ki a maga odúja előtt, alusznak délután. Vagyis aludni szeretnének, de a cigányság veszekedésétől nem bírnak aludni. Elkezdenek átkozódni, oly tüzesen, mintha kigyulladtak vón a nagy melegségben, a két karjokat is rázzák közbe, akárcsak villanyoznák őket. Sivalkodnak, míg csak ki nem fáradnak és a fáradtságtól megint le nem csukják a szemöket.

Ezen a délután olyan nagy veszekedésbe volt a banda, amilyet én még soha se hallottam. Fel-felugráltak ott ültökben, mintha beléjük csíptek volna alulról; a szájok úgy tátogott, szaporán, mint a kutyáké, mikor a legmérgesebb ugatásba vannak; kihallottam a Virsli hangját, mert az mindig is visított, mint az asszonyok, meg a Bődön hangját, az meg nyávogott, mint a gyerek, pedig az volt a legtestesebb a cigányok közt; de mind kajabált egyszerre ahogy a torkán kifért, és lökdösték, ráncigálták egymást. Legyecskének, a legkisebb cigánynak a szidijét lebillentette valamelyik a fejéből, az a szidi gurult ugrálva a piac poros kövén; olybá tűnt mintha megijedt von a Legyecske szidije, s szaladna mennél messzibb a cigány vásártól. A kutyák meg a kismalacok meg a kóbor galambok is a piac szélire húzódtak a veszedelem elől. A Kisbika legfelső lépcsőjére, az étterem küszöbére kiállott a főpincér, a zsebéből lógott a törülköző s odaült az ajtóhoz és rágta a Hölgy- cigarettát s nevetett lefelé a lába előtt háborgó bandára. Kint állott a mészárszék előtt a székgazda is a véres fehér kötővel a hasán, meg a kopasz borbély is kinn állott a réztányér alatt, meg a nagy kövér Schwach rőfösné is kint állott a boltajtóban, az örök fehér harisnyát kötve, még Úristen is kiállott a veszekedést nézni a cégtábla alá; arra a cégtáblára Ohrenstein Ignác volt ráírva s egy szép ezüstös koporsó mindig oda volt a falhoz támasztva a bolt előtt, mert az az Úristen boltja temetkezési intézet volt. Mind az egész piac csodálta a veszekedő bandát.

Mikor apámmal a piac közepére értünk, Kuki felállott a lépcsőről, a legnagyobb lármából odakiabált apám felé:

- Dikk! - azt mondja - itt megy a tanító úr! - és félrebuktatta maga elől Virslit, mert Virsli éppen át akart ököllel a Vaspor oldalába döfni, avval jött le sebesen, emelte a tajtékpipát:

- Megálljon már tanító úr, egy szóra, tanító úr!

- Mi a baj, Kuki? - apám kezet adott neki.

- A giliszta ebbe a piszkos cigány nemzetbe! Rágja meg a seb valamennyi csúnya cigány ember ebbe a magyar országba. Hallja mán, tanító úr, hallja, hogy zsinatol ez a gyalázatos cigányság.

Mintha ő nem is zsinatolt volna.

Hátrakapta a fejét, keserves röhögéssel mutatta a fogát a banda felé:

- Kusti mán, rögtön belétek megyek, összegyilkollak!

Megrázta a fejét Kuki és ugrott is egyet és vinnyogott, úgy hallott az, mint mikor a húrt erőszakkal felcsavarják. Még akkor is rázta a fejét, mikor visszafordult apámhoz.

- Hentellő bicskával kéne kivágni a nyelvüket, tanító úr, míg az a mocskos fekete nyelv a szájába van, addig mindig veszekedik a cigány ember.

Ragyogott a méregtől a szeme, mint a holló oly fekete volt a Kuki képe, az is ragyogott az izzadtságtól, olybá tűnt Kuki, akár az emberevő hottentotta a képeskönyvben.

Nagy vastag ember volt ő, az orra hegye olyan kerek kövér volt, mindig azt hittem, fel van dagadva; amellett egy külön kékes gumó volt a Kuki orra hegyén, oly világosan látom, mintha most is itt állana előttem.

- Hát miről van szó, Kuki?

- A muzsikámról, tanító úr, akit összetört az éjszaka Bene Béni. Hallotta tanító úr, micsoda nagy háború volt az éjszaka a Kisbikába!

- Nem én.

- Dikk, nem is hallotta még tanító úr?

Apám elindult és Kuki jött apám mellett és mesélte kiabálva, hogy ott mulatott a Kisbikába tegnap este Hulák Dani, a hentesmester és mikor javába húzták neki, beállított a Kisbikába Bene Béni az úri kompániával és Bene Béni ahogy leültek, rögtön rádiktálta a bandára, hogy: cike cike cakk! A banda azt játszotta, hogy Nagyváradi dombon lakni kellemes, az a Hulák Dani kedves nótája. A banda tovább húzta Hulák Daninak, Bene Béni meg az egész kompánia elkezdték kiabálni: cike cike cakk, cike cike cakk! ezt az új darabot Bene Béni hozta Debrecenből a színházból. A bandát Gölödin vezette, mert az volt az első prím Kuki után, Kuki éppen félre ült volt vacsorázni, Hulák Dani rendelt egy pörköltet Kukinak. Hulák Dani elkezdett az öklével a cimbalmon zörömbölni, mert a cimbalmos ott ült mellette; Gölödin Kukira pislogatott, Kuki meg Bene Bénire, hogy mingyár rögtön tekintetes uram, hadd várjuk meg az ötöst, akit Hulák Dani bele szók srófolni a Kuki orra lyukába. De Bene Béni felkapta a szódát, odaspriccelt Gölödin pofájába; Gölödin még akkor se hagyta abba, mert Huták Dani közbe félállott és megfogta hátulról a G ölődin nyakát, hogy rögtön megfojtja, ha abba meri hagyni. Akkor osztán felugrott Bene Béni, lerántotta a muzsikát a Gölödin melléről, ráhúzott vele a Gölödin fejére, azér van az a nagy cipó máma a Gölödin feje tetején. Hulák Dani nekiesett Bene Béninek, addig harcolt, míg Bene Béniék kihajították a piacra. Ez már mind nem tartozik ide, fő, hogy összetört a muzsika. Az a muzsika a Kuki muzsikája volt. Gölödin azt vette a nyakába, mikor Kuki odaült a sarokba vacsorálni, mindig a Kuki muzsikáján játszott ha ő vezetett Kuki helyett. Azért is van most ez a nagy veszekedés, mert Gölödin is követel egy porciót a pénzből, amit Kuki Bene Bénitől a muzsikáért kapott (nem mondta meg apámnak Kuki, mennyit!), mert Bene Béni még az éjszaka kifizetett minden kárt a Kisbikában.

(Várjanak, majd lefestem ezt a Bene Bénit későbben, érdekes alak volt ez.)

- Oda van az én gyönyörű muzsikám, - evvel végezte Kuki, - jaj tanító úr, úgy szerettem, mint az édes anyámat, vakuljak meg, tanító úr, ha Magyary testvérek különb muzsikán játszik az Angol Királynéba Debrecenbe.

Ezen közben gyengébb, gyengébb lett a cigányzúgás a hátunk megett, a városházánál jártunk már, Kuki megállott, rátette a kezét az apám karjára:

- Azt álmodtam az éjszaka, tanító úr, hogy a tanító úr muzsikáját teszi most már Kuki minden este a nyakába. Még máma hat órakor el akartam tanító úr házához menni a tanító úr muzsikájára megalkudni, ide ragadjon a sarkom a téglára tanító úr, ha hazugságot mondok.

Apám szelíden megcsóválta a fejét, azt mondta:

- Az én hegedűm nem eladó.

- Tizenöt pengő forintot szántam a muzsikáér’, tanító úr. Sok szép péz, tanító úr ahun sok a család!

És Kuki, hogy hízelegjen apámnak, megcsípte az államat és lekapta a tiszta új szalmakalapot a fejemből:

- Dikk, de betyáros szalmakalapja van a kis fiúcskának. Mennyit adott érte tanító úr?

Én már visszacibáltam a kalapom Kukitól, azt hittem subickos lesz attól a fekete kéztől.

Apám megmondta:

- Húsz krajcár volt, elég drága. Mondom, kedves Kuki, nem adom el a hegedűt. Gyerünk, fiam.

Kuki nem engedte tovább apámat.

- Elpusztítom magam, tanító úr, tizennyolc pengő forintot adok. Mind a három isten megbüntet, úgy elpusztítom magam.

Apám kivette a pipaszárat a szájából, mert pipásan sétált, kétfelé lökte a bajuszát; úgy szólott, mintha haragudna:

- Úgy nem válok el a hegedűmtől, mint a jobb kezemtől el nem válok, - azt mondta. - Ne spekuláljon tovább, Kuki lelkem. Isten velünk.

Mondhatom örültem, mikor apám elvált a Kukitól. Kuki három lépés után visszakiabált:

- Tanító úr! Húsz pengő forint, tanító úr! Itt száradjak meg, ha marad egy krajcár a bukszámba!

Apám csak hátrahajtotta a fejét, a pipaszárral Kuki felé fenyegetett:

- Ne játsszon már a szívemmel!

S nevetett apám Kukinak az erőlködésére. Én is nevettem. Olyan büszke voltam!

Otthon apám mindjárt elmesélte anyámnak, hogy Kuki hogy járt az éjszaka és hogy húsz forintot kínált a mi hegedűnkért.

Anyám majd beleszúrt a varrótűvel az ujjába:

- Csak nem fogod eladni fiam a hegedűt!

- Eszem ágába sincs.

- Száz forintért se engedem a házamból a hegedűt elvinni! - Ezt mondta anyám, odapillantott féltékenyen a zöld zsákra, mintha abban a boldogság aludná édes álmait.

És azon este mintha még több szívvel, gyönyörűséggel játszott vón apám, mint máskor, mintha a hegedű is tudta volna, hogy máma neve napja van a szeretetnek és hűségnek, nevetett az a hegedű az apám keze alatt örömében s olybá hallott az a hegedűszó a lámpa körül, mintha arany darázs zengene erősen a napsütésben; a hegedű nyakán az apám csúszkáló keze s remegtetett ujjai mintha eleven meleg testet cirógatnának; az a csavaros érdekes hegedűfej kényeskedve feszült hátra, urasan, elegáns szép gondolattal. Pedig máskor a hegedű leszegi a fejét a nyakába, örökösen figyeli a tulajdon keblének a csudálatos titkos bánatát.

2.

A gazdagoknak az a természetük, hogy mindig gazdagabbak lesznek, a szegényeknek is az a természetük, hogy mindig szegényebbek lesznek.

Másik nyárra, vakációra megjött az ötödik gyerek a mi házunkhoz.

Megszaporodtak az apám gondjai, képzelhetni. Gyerekruha, bábaköltség, csirkehús, galambhús a gyerekágyas anyának; doktor, patika, mert az érzékeny kisbabának még a levegő is árt. El kell hívatni Sőrés nénit is, mert a kis szolgálónk nem győzi a dolgot egymaga; anyám helyett Sőrés néni főz, ő süt kenyeret, a mosást is ő végzi, késő estig ott van a háznál, ha a családnak nem is, de magamagának húst süt vacsorára, mert nincs ereje, ha napjában kétszer húst nem eszik. Édesanyám gyerekágyas hetekben nem tud varrni; máskor tudniillik szabással varrással segít a házat fenntartani, teljes ruhákat készít el a jóismerős polgárleányok, fiatal asszonyok részére, a Debrecenből jött minták szerint.

A finom doktor bácsi mindennapos vendég lett a mi szegény házunknál. A doktor bácsi halkan beszélt, pedig senki se aludt a szobában és drága szalmiákszag járt a doktor bácsi körül, mert mindig szalmiákcukrot tartott a szájában, adott is a szalmiákcukorból nekünk gyerekeknek, ő maga sajátkezűleg tette a szánkba, avval, hogy osztán meg ne halljam, hogy szivaroztatok, én is azért használom, hogy ne szivarozzak! Édesanyám még a negyedik héten se kelt fel a gyerekágyból, pedig tavaly már a második hét végén leült a varrógéphez. A házunk teli volt orvosságos üveggel meg ragyogó sima kicsi skatulyával, abba a porokat teszik a patikában. Mi gyerekek nagyon megbecsültük ezeket a patikai skatulyákat.

Egy reggel apám váltót adott a kezembe, el kellett menni vele Egyenes Éliás bácsihoz, aláíratni. Már sokszor megtettem ezt a hosszú utat a váltóval. Egyenes Éliás bácsi a város másik végén lakott, ott volt a fűszeresboltja pálinkaméréssel egybekötve. Egyenes Éliás bácsi roppant derék jó ember volt, mindig adott egy hosszú szentjánoskenyért, hogy legyen mit rágnom addig, míg a lakásból előkeresik neki a tintát, pennát, és míg a tintát vizezi meg a pennát a bicskájával vakarja, míg a végén osztán a pulton aláírja a váltót; átadás előtt még lehajolt port kaparni, hogy reá hintse az aláírásra s még legyezte magát a beporozott váltóval, hogy jobban megszáradjon a tinta. Megmondom, én egész elemista időmben örültem a váltóknak, mert a végin mind az enyém lett; mindig elkunyoráltam apámtól a váltót, mikor utoljára visszakapta két lyukkal a közepébe; divatba hoztam a gyerekek közt, akik kincseiket csereberélték, ritka érték volt, mert alig egy-két fiú tudott hazulról váltót szerezni, sok ezüstpapírt, levonóst, meg hártyapapírt, meg kortestollat kaptam a váltóimért emlékszem.

Eljött a szeptember. Az utánam következő kicsi húgomnak is iskolába kell már menni. Anyám alig tud még felkelni, olyan gyenge, mégis le kell ülni a varrógép elé inget, ruhát csinálni az apróságoknak, úgy szakad, úgy nyövik mindig minden rajtok, igazán nem lehet varrással győzni őket. Anyám amellett szereti szépen öltöztetni a gyerekeit. Nyáron eljárhattunk mezítláb, őszre cipő kell, akié tönkrement, akié szűk lett; nőnek ezek a kicsi gyereklábak esztendőről esztendőre. A piacra is többet kell kiadni; nyáron át el lehet ütni a vacsorát szilvával, dinnyével, ciberével, zsendicével; most már legalább is kávét, gombolyát kell adni megint estére a családnak. Apám sokat tanakodik anyámmal, kevesebbet játszik velünk, mint szokott, nem is olyan szigorú hozzánk, mint rendesen, asztalnál a tányérjába néz és hallgat, mintha őt dorgálták volna meg; mintha nem is hallaná, ha lármázni kezdünk jókedvünkben, a gondnak a zúgása nagyobb a fejében, mint ami zúgást a gyerekek tesznek. Ezen a nyáron alig nyúlt hozzá a hegedűhöz, muzsikálás helyett kimegy járkálni a tornácra magában, a pipát csak ott lógázza a kezében, a térde mellett; megáll abban az esti sápadtságban, a csendben; nem hallatszik hang egyéb ilyenkor, mint egy izgága tyúknak a kotyogása meg a szomszédból az anyás kismalacok vinnyogása. A holdat nézegeti apám, az odafent zónázik a csillagok közt és a szomorú emberre csakúgy mosolyog, mint az álmodó virágra, nem is veszi észre az azt olyan nagy magasságból, hogy a földről bánatosan figyeli valaki az ő tündöklő fényes orcáját.

Egy vasárnap reggel avval lepett meg apám, azt mondta:

- Öltözz kis fiam szaporán, kimegyünk a Varsóba. Anyádnak nem kell szólni.

Varsó ma Lengyelország fővárosa, az én gyerekkoromban Varsónak a szilvahelyi cigányvárost hítták.

Én már ismertem a Varsót, elcsaltak oda a cigánygyerekek megnézni a kis Csugesz híres gatyás galambjait. Ez a cigányfiú nagy galambász volt, a jó isten tudja, hogy csinálta, mindennap lopott valahol egy galambot, azután házalt a lopott galambjaival, két-három török galambot adott egy gatyásért, a gatyás galambokat pedig eladogatta más galambász fiúknak Szilvahelyen, úgyhogy Csugesz Nácinak volt egy teli dúc gatyás galambja, és pénze volt mindig és amellett Csugeszék galambpecsenyén élhettek. Ennek dacára Csugesz Náci éppen olyan rongyos volt, mint a többi varsói cigánygyerek; hidd el, a cigánygyerekek csupa passzióból olyan pazarul rongyosok mocskosok, nekik szabad! eleget irigyeltük őket mi, fehér gyerekek, nekünk mindennap szappannal muszájt mosdani, fésülködni, vigyázni a ruhánk tisztaságára, különben jaj volt szegény fejünknek. Azt hiszem fürödni is azért jöttek a cigányfiúk a Kösélyre, mert attól is csak piszkosabbak lettek. Ott barátkoztunk a cigányfiúkkal abban a pocsolyás barna vízben, a sötét nád közt; azok nemcsak a bugáért meg a csibor- ért jártak a Kösélyre, azok nadályra meg kígyóra vadásztak, az apró fekete keszegről nem is szólva, amit csak úgy marokkal fogtak, megtömték a zsebüket vele, vitték haza, az anyjuk megsütötte. Ma már nincs mit félnem, azt is elmesélem, hogy más rossz gyerekkel együtt én is velük tartottam a cigányfiúkkal, mikor délutánonkint megszállták az üres piacot, mikor a kofák végre elaludtak. Elhelyezkedtünk, egy tucat gyerek, egyenkint a piacon, jó messzire egymástól és elkezdtünk egyszerre nyávogni, kukorékolni, mekegni, nyeríteni; a kofák felijedtek, elkezdtek acsarkodni, akkor egy darabig hallgattunk; megvártuk, míg megint elalszanak. Akkor megint rákezdtük. Másodszor már sivalkodtak ahogy felébredtek, hányták vetették magukat a kisszékeken, mintha a nyavalya rázná őket. Mink persze csak annál csúnyábban vonítottunk; erre mindig volt egy kofa, aki a méregtől nem tudott már mit tenni, belemarkolt a krumpliszsákba, oda vágott egy pár krumplit a felé a fiú felé, aki a legközelebb ugrált ott előtte. A többi kofa megvadult, krumplit, kis dinnyéket hajigáltak felénk, agyon akartak sújtani. Mink pedig közelebb közelebb billegtünk, hogy annál jobban uszítsuk őket, és annál jobban megbolonduljanak. És aztán eloszlottunk, vagyis úgy tettünk mintha most már meguntuk volna a játékot és mennénk hazafelé; a kofák lassan-lassan megcsendesedtek és megint a hasukra rakták a két kezüket és le- bocsátották a fejüket a tokájukra. Mikor már. mind elaludt, lábujjhegyen visszasétáltunk, és mind egyszerre dobhártyarepesztő hahotát csaptunk vagy rettentő ugatásba tűrtünk ki, amellett ugrándoztunk ott, mint a sziú indiánok. A kofáknak se kellett több, most már nem nézték micsoda zsákba markolnak, alma, körte, új dió úgy hullott ránk, mint a jégeső. Jelzem a boltossegédek, meg aki csak a piacon átal ment, ezen a harcon nagyon jól mulattak, még tüzelték is a kofákat, hogy csak rajta, ne sajnáljanak! összeszedtük a zsákmányt, a cigánygyerekek még a krumplit is mind hazavitték a kalap jókban. A dicső hadjáratnak avval lett egyszer vége, hogy a kofáknak is megjött az eszük, nehéz köveket gyűjtöttek magok mellé és avval hajigáltak az istenáldott gyümölcsök helyett.