A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannu Rajaniemi: Summerland

Gollancz, 2018

Fordította: Juhász Viktor

Borítóterv: Csigás Gábor

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © Hannu Rajaniemi, 2018

First published in the United Kingdom in 2018 by Gollancz

Cover copyright © Csigás Gábor

A borítóhoz felhasznált anyagok a Creative Commons licensze alá esnek.

BY 2.0 by Hitchster, BY 2.0 by Nicolas Alejandro Street Photography, mercurycode

Hungarian translation © Juhász Viktor, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

ISBN 978-963-406-853-2

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Édesanyámnak, Mirja Rajanieminek (1948–2015)

Első fejezet

PÁRBAJ A LANGHAM SZÁLLÓBAN

1938. október 29.

Rachel White kicsapta a bérkocsi ajtaját, bankjegyet nyomott a sofőr kezébe, és kiugrott a szakadó esőbe. A Portland Place szürkeségéből kivilágló, aranystukkós, fényes monstrum, a Langham szálló felé robogott. Az ítéletidőben alig maradt meg a fején a kalap, magassarkú cipője folyamatosan csúszkált a nedves kövezeten. A félelemtől megkeseredett az esőcseppek íze a szájában.

Negyedórával korábban kattogva életre kelt az ektofonja, és a következő üzenetet betűzte le neki: KULAGIN PÁRBAJOZNI FOG AZONNAL JÖJJÖN. Rachel lelki szemei előtt rögtön megjelent Jakov Mihajlovics Kulagin élettelen teste és a homlokán tátongó, lőtt seb képe, ahonnan szépen csordogál kifelé az agyában elraktározott összes sötét titok, hogy véget vessen Rachel húsz év alatt felépített karrierjének az SIS, a brit hírszerző szolgálat berkein belül.

Végre elért a boltíves bejárathoz, és kettesével vette a lépcsőfokokat.

Márványpadlókat látott, vastag szőnyegeket, lépcsősorokat, reneszánsz oszlopokat, hermelinprémet és gyöngysort viselő hölgyeket és szellempáncélos médiumokat, akik az Öröknyárból idelátogató újhalottakat közvetítették éppen. Rachel nekiütközött egy pincérnek, és felborított egy pezsgőspoharakkal megrakott tálcát. Szitkozódás és hangos kacagás kísérte útját. Aztán egyszer csak átrontott az egyik széles lépcsősor tetejét lezáró lengőajtón, és ismét a szabad ég alatt találta magát. Megtorpant, és mélyen belélegezte a vizes rózsák bódító illatát.

A kertben összeverődött, elegáns csoportosulás esernyők alá húzódva figyelte az ingujjra vetkőzött két férfit. Mindketten bőrig áztak és ezüstösen csillogó pisztolyt szorongattak. Az egyikük, egy szőke ifjú, mesterlövészekre jellemző nyugalommal vizsgálgatta a fegyverét.

A másik Kulagin volt. Kigombolt gallérú ingét bordatájékon mélyvörös folt csúfította el. A pisztoly úgy lógott a kezében, mintha megfeledkezett volna a fegyverről. Gunyoros szalutálással üdvözölte Rachelt, és széles, tébolyult vigyor ült ki az arcára.

A nő lerobogott a lépcsőn. A párbajozó felek közben felkészültek a következő összecsapásra. Kulagin párbajsegédje, egy puhakalapos, megtermett férfi éppen az orosz dezertőrnek könyörgött: Allen őrnagy volt, a hírszerzés aznap éjjel szolgálatot teljesítő tisztje. Kulagin egy intéssel elhajtotta, és enyhén támolyogva visszaballagott a kert közepére.

Allen megpillantotta Rachelt, és üdvözlésképpen megérintette a kalapja karimáját. Pirospozsgás arcán kétségbeesett kifejezés ült.

– Mit művel? – sziszegte a nő. – Miért nem akadályozta meg?

– Mindent megpróbáltam, Mrs. White, de elkéstem. Először Mr. Shaw-Asquith költészetét pocskondiázta, aztán tettleg is bántalmazta az urat. Ez már becsület dolga.

– Nem, ennél sokkal rosszabb a helyzet. Ha Kulagin megöleti magát, aztán Hill embereinek a kezébe kerül a Nyári Udvarban, Sir Stewart kitekeri a nyakunkat!

– Még nem teljesen veszett az ügy. Mr. Kulagin sérülései nem súlyosak, és most már a harmadik lövésváltás következik. Talán Mr. Shaw-Asquith beéri ennyivel, mint megfelelő elégtétellel.

A szőke fiatalember csak Julian lehetett, Sir Patrick Shaw-Asquith-nek, a Baring Bank ügyvezető igazgatójának a fia. Drága, divatos mellénye a szellempáncélok rézdrótjainak mintáját utánozta. Kerubszerű arcán sötétlila horzsolás éktelenkedett. Abból, ahogyan Kulagint méregette, úgy tűnt, számára legfeljebb a másik férfi halála jelenthet elégtételt.

– Őrnagy úr, gondolom, majd ön elmagyarázza Sir Stewartnak, mi vezetett odáig, hogy vagy a régi klubtársának a fia, vagy az évek óta leghasznosabb NKVD-informátorunk golyóval az agyában végezte, igaz?

Erre már felszaladt Allen bozontos szemöldöke.

– Nem szívesen keltettem volna feltűnést. Ön is megértheti, miért nem szeretnénk az egész világ tudomására hozni, hogy a Koronának bármi köze lehet ehhez a…

– Őrnagy úr, megértem, milyen fontos a diszkréció – vágott közbe Rachel. A hírszerzés számos egykori gyarmati katonatisztet foglalkoztatott, akik dühítő érzéketlenséggel álltak a szakma minden olyan aspektusához, amelyhez sem torpedónaszádok, sem sétapálcába rejtett tőrkardok nem kellettek. – Jól tette, hogy értesített. Beszélek vele.

Ezzel azonban már elkésett. Előlépett egy kivörösödött arcú főpincér, és felemelt egy zsebkendőt. Kulagin és Shaw-Asquith keze egyszerre szorult meg a fegyver markolatán, tekintetük az ázott, fehér szövetdarabra szegeződött. Allen úgy hintázott a sarkán, mintha krikettmeccset nézne.

– Nem tehetünk mást, megvárjuk, mi történik az újabb fordulóban. Fair play, hm?

Rachel elnyomott egy cifra káromkodást. Kiszáradt a szája és összeszorult a gyomra. Mindennap a terepen dolgozó ügynökök jelentései felett görnyedezett, de csak most tudatosult benne, hogyan érezhették magukat a váratlan és gyors döntési helyzetekben.

– A fair play ráér! Tartsa fel őket. Pár percet kérek.

– De mit mondjak nekik?

– Bármit! Erősködjön, hogy meg kell vizsgálnia Kulagin sebét, nézze meg, meg van-e töltve a fegyvere, teljesen mindegy. Bármi is történjen, azonnal szóljon, amint a következő menetre készülnek. Mozogjon már!

Rachel a lehető legparancsolóbb hanghordozását használta, amellyel valószínűleg felébreszthette Allenben valamelyik régi beidegződését a seregből, mert a férfi mereven biccentett, intett a főpincérnek, majd látványosan nekilátott megvizsgálni Kulagin sebét. Vastag, barna felöltőjében és kalapjában verébnek látszott a sólymok között. Shaw-Asquith pártolói hangos sóhajtozással és pfujolással fogadták.

Rachel a váratlan felbolydulást kihasználva behúzódott egy méretes rózsabokor mögé és előhúzta a retiküljéből az ektofont. Kibogozta a fülhallgató zsinórját, a bal fülébe illesztette az egyik fekete, gumírozott dugót, majd megmarkolta a bakeliteszközt és megnyomta a négy előre programozott gomb egyikét. Az ektofon zümmögve elkezdett bemelegedni. Rachel a testével védte az esőtől, és nagyon bízott benne, hogy a szeszélyes masina nem ázott be. Először a sztatikus sziszegést hallotta meg, ezt követte az újhalottak jól ismert, átható jajongása, akik szokás szerint ezt a jeladót is azonnal megtalálták és körberajzották, majd végre létrejött a kapcsolat.

– Szolgálatos ügyintéző jelentkezik – szólalt meg egy vékonyka férfihang a fülében.

A rózsabokor túloldalán ismét felcsapott az elégedetlen moraj.

– Azonosító F három-hat-egy.

– Hallgatom, Mrs. White – mondta a hivatalnok szellem.

– Bármilyen információnk akad Julian Shaw-Asquith-ről, azonnal szükségem lenne rá. – Rachel gondosan lebetűzte a nevet. – Hátha van valami, amivel fogást találhatunk rajta. Nagyon sürgős. Illetve tudni akarom, milyen verseket ír.

– Indítom a keresést. Kérem, várjon.

Egy szellemnek mindössze pár pillanatra volt szüksége ahhoz, hogy egyetlen elmeugrással átrepüljön Öröknyár nyilvántartójába és kikeresse az éteri iratszekrényekből a szükséges információt – amikor Rachel a háború után hivatalnoksegédként munkába állt a titkosszolgálatnál, még mindent papíron tároltak, és akkoriban ez a művelet több órát vett volna igénybe. De most is úgy érezte, mintha örökkévalóság óta várna. Minden egyes esőcsepp koppanásától görcsbe rándult a gyomra.

Hatalmas megkönnyebbülés öntötte el, amikor ismét megszólalt a kísértethang.

– Nem sok mindent találtam. Mr. Shaw-Asquith ahhoz a társasághoz tartozik, amelyet a képeslapok a maguk szenzációhajhász módján az Elátkozott Kotériának neveznek. Előkelő származású, pazar életet élő fiatal urak és hölgyek csoportja. Tudomással bírunk a fiatalember néhány eltévelyedéséről, például viszonya volt Lady Julianna Mannersszel…

– Ezzel nem megyek semmire. Mi a helyzet a verseivel?

A rózsabokrok mögött váratlanul felharsant a főpincér hangja.

– Uraim, lennének szívesek visszafáradni a helyükre?

Mit művel ez az idióta Allen?

– Divatos, orosz hatásokat mutató, depresszív költemények, nyomokban Puskin befolyása fedezhető fel bennük, bár nem vagyok a téma szakértője. „Ó, hajók és városok Pokla / Férfilelkek purgatóriuma /Végzetes második Helénám / Miért feszít az irántad érzett vágy?”

Puskin. Tragikus orosz románc. Ha nincsen más, ez is megteszi. Rachel kirántotta a fülhallgatót, visszatuszkolta a retiküljébe az ektofont, és rohanvást megindult a párbajozók felé. Kulagin és Shaw-Asquith már felállt egymással szemben, és tekintetük ismét a főpincér kezében tartott fehér kendőre szegeződött.

Rachel könyökkel tört magának utat a tömegben. Menet közben letépte magáról kabátját, elhajította elázott kalapját és kibontotta sötét haját.

A főpincér kezéből kihullott a kendő. A két pisztoly teljes összhangban felemelkedett. Rachel felsikoltott, és beugrott a két férfi közé, egyenesen a tűzvonalba.

Gyors egymásutánban két fémes csattanás hallatszott, mintha egy gigászi írógépen ütöttek volna le két billentyűt. Az egyik lövedék majdnem súrolta Rachel arcát, a második a lábfeje közelében pattant meg a kőlapon. Friss kőpor szaga terjengett. Rachel sarka megcsúszott a nedves felületen, és majdnem felbukott.

– Asszonyom, kérem! Húzódjon hátrébb! – kiáltotta Shaw-Asquith átható hangon. Rachel rá se hederített, hanem egyenesen Kulaginhoz rohant, aki elkerekedett szemmel meredt rá.

– Jakov! Ljubov moja! – kiabálta a legjobb orosz akcentussal, ami csak tellett tőle. – Ne tedd! Értem ne! Nem érek ennyit! Bármikor követnélek az Örök Nyár Birodalmába, csak fejezd be! – Ezzel Kulagin nyakába borult.

– Elég ebből az ostobaságból, különben annyi az alkunak! – sziszegte a férfi fülébe. – És innentől én beszélek.

Az orosz tompa tekintetében lassan felderengett a megértés. Tétovázva leeresztette a fegyverét, a másik karjával pedig átölelte Rachelt. A nő szorosan a vaskos alakhoz simult.

Shaw-Asquith szintén leengedte a pisztolyt, és értetlenül meredt rájuk.

– Uram! Könyörögve kérem, hogy felejtse el ezt a sajnálatos affért – fordult felé Rachel. – Bocsásson meg szegény Jakovomnak! Nem képes tiszta fejjel gondolkodni. Veszekedtünk, és egyszerűen elborult az elméje… az ön csodálatos költeménye pedig valószínűleg feltépte a sebeket, és eszébe juttatta, mekkora fájdalmat okoztam neki. Ne rója fel ezt szegénynek! Látom, milyen súlyos sebet kaptál… szegény Jakovom, zvezda moja… és erről én, csak én tehetek!

Könyökével Kulagin sértetlen oldalába bökött.

– Igaz… igazat mond – mordult fel végül az orosz. – Uram, fogadja legmélyebb bocsánatkérésemet. Nem voltam tisztában azzal, mit cselekszem.

– Nohát. – Shaw-Asquith kecsesen kisimította ázott, szőke tincsét a szeméből. – Ezek szerint azt is visszavonja, amit édesanyámról mondott, uram?

– Visszavonom.

– Ez esetben az egybegyűlt tanúk előtt kijelentem, hogy az ügy megelégedésemre lezárult.

A tömegből szórványos mormogás csapott fel, de Shaw-Asquith felemelt kézzel elhallgattatta őket.

– Asszonyom, a lehető legjobb pillanatban avatkozott közbe. Meghívhatom esetleg egy italra engesztelésül?

– Nagyon köszönöm, de most az a legfontosabb, hogy ellássam Jakov sebét, és gondoskodjak… egyéb sérüléseiről is.

Fényképezőgép vakuja villant, és Rachel villámgyorsan heves csókba forrt Kulaginnal, nehogy a képen véletlenül látszódjon az arca. A férfi ajka jéghideg volt, szája bűzlött a szesztől. Rachel majdnem rosszul is lett, de a tömeg éljenzésétől kísérve hősiesen kitartott.

Ha távol akarod tartani a sajtót egy valódi sztoritól, gondolta, akkor adjál nekik valami jobbat.

Megragadta Kulagin kezét. Allen őrnagy esernyőt tartott a fejük fölé, és utat tört nekik a tömegben, aztán máris elnyelte őket a szálloda báltermének pompás ragyogása, ahol a kertet áztató eső után szinte nyári meleg uralkodott.

Rachel és az őrnagy félig támogatta, félig vonszolta Kulagint. Beszálltak a liftbe, felmentek vele a negyedikre, majd becibálták a 433-as szobába, ahol az oroszt elszállásolták.

A lakosztály kicsi volt, de fényűző, sötét faburkolattal, süppedős, mintás szőnyeggel és egy mahagóni íróasztallal. Kulagin lezöttyent az ablak melletti díványra, hátradőlt, és Rachelre nézett.

– Nos, Mrs. Moore, kívánja esetleg ott folytatni, ahol az előbb abbahagytuk? – kérdezte oroszul. Moore Rachel álneve volt, amit a korábbi beszélgetéseik során használt.

– Bizonyos értelemben – felelte a nő szintén oroszul, majd visszaváltott angolra. – Allen őrnagy, lenne szíves hozni egy elsősegélydobozt?

– Ne hívjunk inkább orvost? – kérdezte a férfi.

– Előbb derítsük ki, mennyire súlyos az állapota. Jakov Mihajlovics, vegye le az ingét.

Kulagin sanda mosollyal kigombolta a mellkasán a ruhadarabot, de önkéntelenül felmordult, amikor nekilátott levenni. Tejfehér bőre volt és mozgás közben hájhurkákba gyűrődött a pocakja, viszont sűrű szőrrel borított karja és a mellkasa izmos volt, mint egy medvéé.

Az egyik lövés súrolta a bordáját. A seb nem volt mély, de azonnal vérezni kezdett, amikor Kulagin felemelte a karját, hogy Rachel megvizsgálhassa. Az alkoholszag ködén túl márkás szállodai szappan és könnyed kölni meglepően friss illata terjengett.

Rachel hozott egy kisméretű törülközőt a mosdóból, és rászólt a férfira, hogy szorítsa a sebre, amíg Allen vissza nem tér. Aztán töltött neki egy pohár vizet. Kulagin lassan ivott, minden pár korty után letette a poharat. Begörbített karjáról törött szárnyként lógott a véres törülköző.

Az ablakból a Regent Streetre lehetett látni. Az utca látképére szabályos, aranyszínű rácsként feszült a nem kívánt szellemeket távoltartó Faraday-kalitkák dróthálója. Az ablak alatti radiátorból áradó forróságban Rachel nyirkosnak és kényelmetlennek érezte ázott ruháit.

Aztán egyszer csak rázuhant a felismerés.

Majdnem lelőttek, gondolta. Meg is halhattam volna. Felvillanó, izzó fájdalom, majd a zuhanás: állítólag ez a halál.

Remegni kezdett a keze, és vadul vert a szíve. Pedig semmi ok a félelemre, nyugtatta magát. Végtére is egyszer úgyis el akart menni Öröknyárba. De nem így, nem ilyen mocskos, véres, véletlen és ostoba módon, mint vétlen áldozat két kakaskodó kisfiú pisztolypárbajában.

Kulagin felemelte a poharát.

– Úgy tűnik, mindkettőnkre ráférne valami erősebb, Mrs. Moore. Ugye, nem lesz rosszul? Egy ital biztosan felmelegítené. Ebben legalább igaza volt annak a piperkőc Shaw-Asquithnak! És szabaduljon meg a nedves gönceitől.

Rachel összefonta karját, hogy ne látszódjon, mennyire remeg a keze, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Teljesen igaza van, Jakov Mihajlovics. Egy pillanat, és már jövök is, csak átöltözöm valami kényelmesebbe.

Bevonult a fürdőbe, becsukta az ajtót és levette csuromvíz szoknyáját meg a blúzát. A ruhadarabok sötét kupacot alkottak a padlón. A titkosszolgálat fiúkollégiumi környezetében sokat segített, ha a nők apácaként öltözködtek.

Vacogva belebújt egy pár számmal nagyobb, vastag fürdőköpenybe. A frizurája menthetetlenül szétázott. Előtúrta a retiküljéből a fésűt, aztán a tükör elé állt, és fürge kézmozdulatokkal kiegyenesítette fekete tincseit. Olyan erővel markolta a fésű nyelét, hogy az ujjaiból kifutott a vér. Az ismétlődő mozdulatsor és a fejbőrére nehezedő gyengéd nyomás kis idő múlva segített megnyugodni.

Lemosta a szétázott smink maradékát, és kritikus szemmel méregette a tükörképét. Alacsonyabb volt, mint amit ideálisnak tartott volna, és testtartásán meglátszott a hivatali munka. Megfáradt, szürke szem. Sápadt, sima bőrén még a Bengálban eltöltött gyermekkor sem bírt nyomot hagyni – valószínűleg külsejének ez volt a legkiugróbb vonása. Férje, Joe szerint életre kelt fotográfiára emlékeztetett. Ez is valami. Az aktuális ügy alakulását tekintve valószínűleg már nem ússza meg sokáig ráncok nélkül.

Az egész ügy az első pillanattól kezdve teljes katasztrófa volt. Amikor Kulagin felbukkant a Wormwood Scrubs kapujában, és közölte, hogy fedés nélküli szovjet kém, aki át akar állni, senki sem tudta, pontosan mihez kezdjenek vele. Rachel felettesei a Téli Udvarban egyetlen dologban értettek csak egyet: a lehetőségre azonnal le kellett csapni, mielőtt a Nyári Udvar megneszelné.

Az F szekció, ahol Rachel dolgozott – a felforgató tevékenységek elleni részleg – megkapta a feladatot, hogy állítsák össze Kulagin beszámoltatásának menetrendjét. A csoportot Rachel közvetlen főnöke, Harker dandártábornok vezette. Nem meglepő fordulattal Víví, a Földi Kémelhárítás V szekciójának főnöke, illetve Liddell igazgatóhelyettes azonnal megjelent a helyszínen, és mindketten megpróbálták learatni a dicsőséget. Amikor Kulagint egyszerre három magas rangú közszolga kezdte szorongatni, hirtelen megnémult, mint a csuka, és kitalálta, hogy a teájához szervírozott kockacukorral meg akarták mérgezni. A feldühödött Harker ezek után Rachelre hagyta a kihallgatások folytatását, de azt még előtte egyértelművé tette, hogy eredményeket vár.

Az elmúlt két hétben számos barátságtalan hangulatú beszélgetést folytattak a Langham szálló aranyozott kalickájában, és eredményként mindössze egy rövid listát tudtak felmutatni a brit földön dolgozó ügynökökről, pontosabban a kódneveikről, amelyeket a Téli Udvar már amúgy is régóta ismert. Rachel eddigi tapasztalatai alapján biztosra vette, hogy ennél többről van szó. Évek óta hangoztatta, milyen fontos lenne közvetlen, személyes forrásokból informálódni a szovjetekről, mert a Nyári Udvar rádiólehallgatásai nem elegendőek. Most itt volt az alkalom, hogy bebizonyítsa az igazát.

Viszont fogytán volt az idő. Holnap az őrnaggyal együtt mindketten leadják a jelentésüket. Harkernek, Liddellnek és Vívínek elég lesz egyetlen pillantást vetni a beszámolókra, és már meg is születik a döntés, miszerint az orosz túlságosan beszámíthatatlan, tehát használhatatlan, aztán bagóért átadják az amerikaiaknak, Rachel pedig mehet vissza az asztalához, ahol a haragos írekről összeállított végtelen aktakupacok felett görnyedezhet tovább.

Hacsak még hajnal előtt meg nem oldja Kulagin nyelvét.

Második fejezet

ELVADULT GYERMEKEK

1938. október 29.

Mire Rachel előbukkant a fürdőszobából, Allen őrnagy már visszatért. Amikor a férfi meglátta köntösben, elpirult, elkapta a tekintetét, és gyorsan letett az asztalra egy elsősegélydobozt meg egy üveg szeszt, közvetlenül Kulagin félrehajított párbajpisztolya mellé.

– Őrnagy, magunkra hagyna egy kis időre, és gondoskodna arról, hogy senki se zavarjon? – kérdezte Rachel.

Az SIS figyelője megrökönyödött pillantást vetett rá, majd ismét elkapta a tekintetét.

– Fel kell hívnom rá a figyelmét, hogy ez egyáltalán nem helyénvaló! – tiltakozott. – Különösen az után nem, amit az udvaron művelt. Autót kellene hívom önnek, Mrs. Moore. Későre jár.

Rachel elnyomott egy sóhajt. Ha netalántán, pusztán elméletben egyáltalán rá tudta volna venni magát Kulagin elcsábítására, senki sem nézte volna Mata Harinak: csapzott, ázott tincseivel egy boszorkára emlékeztetett, és praktikus fehérneműt viselt, bár a bokáig érő, vastag frottírköntös semmi bőrfelületet nem hagyott szabadon.

– Őrnagy úr, ha illetlen gondolatai támadtak, azért kizárólag a saját piszkos fantáziáját hibáztathatja. Biztos vagyok benne, hogy őfelsége, a királynő szolgálatában számos olyan dolgot tett, ami sokkal kevésbé helyénvaló, mint egy órára magára hagyni egy tisztességes férfit és egy férjezett asszonyt.

– Kegyelem! – szólt oda Kulagin oroszul, és kínkeservesen elmosolyodott. – Hallgatom ezt az ökröt, és próbálom visszatartani a nevetésemet, de nagyon szenvedek.

Rachel viszonozta a mosolyt. Jóval előbb meg kellett volna próbálniuk leitatni Kulagint. Végig abban bízott, hogy a hozzáértésükkel lenyűgözhetik az oroszt, pedig az ellenkezője sokkal hatékonyabban működhetett volna.

– Mit mondott? – kérdezte az őrnagy.

– Jakov Mihajlovics csak meg akarta köszönni a diszkrécióját és segítségét – válaszolta Rachel. – Ugyan már, őrnagy úr, mindannyian profik vagyunk. Ellátom a sebeit, aztán folytatom a kihallgatást. Szó sincsen semmilyen illetlenségről – mondta, majd halkabban folytatta. – Ha ez megnyugtatja, nyugodtan itt hagyhatja a taglópisztolyát.

– Ám legyen. – Az őrnagy kidüllesztette mellkasát. – Azonban bármiféle csacsiskodásról meg kell emlékeznem a jelentésemben.

Előhúzta a taglópisztolyt. A széles csövű revolverben négy darab gumilövedék lapult. Rachel pár alkalommal használta már a titkosszolgálat nem halálos szolgálati fegyverét, de csak lőgyakorlaton. Rettenetesen nagyot rúgott.

Zsebre vágta a pisztolyt, majd résnyire húzott szemmel végigmérte az őrnagyot.

– Köszönöm! Természetesen kötelessége minden apró részletről tájékoztatást adni a jelentésében. Persze mindez rám is vonatkozik. A jelentésem példának okáért esetleg megemlítheti, hogy ön sajnálatos módon képtelen volt megakadályozni Mr. Kulagint abban, hogy egy előkelő származású fiatalembert sértegessen, majd tettlegesen bántalmazzon. De kiemelhetném azt is, hogy önhibáján kívül késve érkezett, ezért nem tudta megakadályozni az incidenst, viszont azonnal kapcsolatba lépett velem. Az ördög a részletekben rejlik… vajon Víví melyik részletet látja majd?

Allen lassan végigsimított a bajuszán, és hallgatott.

– Nyugodalmas jó éjszakát kívánok – mondta végül.

Olyan peckesen vonult ki, mint aki karót nyelt. Amint becsukódott az ajtó, Kulaginból kirobbant a kacagás.

Rachel félig térdeplő helyzetben kuporgott Kulagin előtt, és alkohollal tisztogatta a sebet.

– Úgy érzem, tévesen ítéltem meg, Mrs. Moore – mondta a férfi angolul. – Tüzes teremtés maga, csupa ambíció. Most már látom. Nehéz lehet ebben az országban, különösen ebben a szervezetben, ahol csupa túlkoros etoni kisfiú veszi körül, akik… hogyan is mondanák maguk?… nem vetik meg egymás hátsóját.

A nő a sebbe nyomta az alkoholba áztatott vattát. Kulagin arca megvonaglott.

– Mellőzzük az efféle otrombaságot, Jakov Mihajlovics.

– Otromba szakma a miénk, tele fekáliával, legyekkel meg szexszel. Ne higgyen a fartúróknak, ha mást állítanak. Sokkal könnyebb élete lett volna a Szovjetunióban, Mrs. Moore. Ott mindannyian elvtársak vagyunk, férfiak és nők taposnak ugyanabban a szarban. De itt? Itt nagyon nehéz.

– Kedvelem a kihívásokat. Mi másért varrnék össze egy mocskos szájú oroszt, aki az előbb próbálta megöltetni magát?

– Ha! – Kulagin tiltakozva felkapta a kezét. – Nem akartam én megöletni magamat. – Finoman végigsimított a sebén. Ujjára vékony rétegben tapadt a vér. – Csak érezni akartam, hogy élek!

– Nem sokáig fog élni, ha nem hagyja, hogy rendesen megtisztítsam ezt a sebet – mondta Rachel savanyúan.

Ezúttal közvetlenül a sebbe öntötte a szeszt, mire Kulagin tetőtől talpig megborzongott.

– Micsoda pocsékolás – jegyezte meg. – Pedig nekünk kettőnknek innunk kell. Férfiakra és nőkre, és arra, hogy élünk!

– Nem, Jakov Mihajlovics, mi ketten nem fogunk inni.

– Micsoda?

Kulagin arca bíborszínűre vált a haragtól, és hatalmas erőfeszítéssel megpróbált feltápászkodni.

Rachel a vállánál fogva megragadta és visszanyomta a helyére. A férfit a meglepetés és a gravitáció együttes súlya visszarántotta a díványra. Rachelnek valószínűleg másképpen esélye sem lett volna egy ilyen birkózótermetű alakkal szemben.

– Volt egy megállapodásunk – közölte vele Rachel. – Ha a titkosszolgálat értékesnek találja a magától érkező információt, akkor új személyazonosságot kap, kényelmes szállást és penzumot, vagy ha úgy kívánja, akkor biztosítjuk magának a Jegyet és a fájdalommentes utazást Öröknyárba. Mi az, ami ebből nem volt elég világos?

– Unatkoztam – mordult fel az orosz. – Az a fiatal bolond megsértett. Reagáltam. Ennek semmi köze az egyezségünkhöz.

– A történtek minden elképzelhető módon érintik a megállapodásunkat. Velünk kötött egyezséget, nem pedig a kollégáinkkal a Túloldalon. Megvan az oka, miért nem kapott eddig Jegyet. Ha az előbb lelőtték volna, már holnap szétfoszlana a semmiben, mint bármelyik szellem, aki nem kapott Jegyet. Ezt akarta? Vagy ennyire bízott a céllövőtudományában?

Felállt, a bárszekrényhez lépett, és töltött Kulaginnak egy pohár brandyt. A férfinak annyira remegett a keze, hogy az ölébe lötykölte a borostyánszín folyadékot. A maradékot egyetlen húzással felhajtotta.

– Látja? – kérdezte Rachel. – El nem tudom képzelni, miért gondolta, hogy bármit eltalálhat.

Kulagin kurtán, ugatva felnevetett.

– Mit sem számít, hogy eltalálom vagy eltévesztem! Én maradjak talpon, az a lényeg.

Rachel visszaballagott a palackokhoz, újratöltötte az orosz poharát, majd egy tűt és bélből készített sebészi fonalat vett elő az elsősegélydobozból.

– Most inkább üljön nyugodtan, jó? Ez fájni fog.

Összecsippentette a férfi fehér bőrét, és nekilátott a varrásnak. Mielőtt belépett volna a Téli Udvarba, sokáig dolgozott önkéntes nővérként, és az ujjai még emlékeztek a mozdulatokra. Kulagin izgett-mozgott, és fintorogva ivott.

– Kegyetlen nő maga, Mrs. Moore – mondta két korty között.

– Ha maga mondja, Jakov Mihajlovics. – Rachel csomót kötött az utolsó öltés végére, egy rántással szorosra húzta a fonalat, és a dobozból kihalászott kisollóval elvágta. Aztán félretette az elsősegélycsomagot, és kihúzta az íróasztal egyik fiókját.

A felvevőszerkezet egy rejtett rekeszben lapult, amelyet a szolgálat emberei még Kulagin beköltözése előtt alakítottak ki a fiókban: egy súlyos fémburkolatba helyezett ódivatú magnetofon volt. Léteztek ennél modernebb, Zöllner-kristályokkal ellátott eszközeik is, amelyek közvetlenül a szellemvilágban dolgozó figyelőknek sugároztak, azonban az ellátmányozótisztjük ódzkodott felhasználni ezeket fel egy olyan műveletben, amelyet a főnökség éppenséggel el akart titkolni a Nyári Udvar elől.

Rachel felpattintotta az eszköz fedelét, kitépte a szalagot, majd letelepedett a bőrfotelbe Kulaginnal szemben. Ölbe tette a kezét, és higgadtan végigmérte a férfit.

– Most csak mi ketten beszélgetünk, Jakov Mihajlovics – mondta. – Senki sem jegyzetel, nem készül felvétel, nincsenek kísértetek. Csak egy élő férfi és nő, akik még tudnak inni, és véreznek, ha sebet kapnak.

Kulagin most már egészen józannak tűnt. Sötét szeme hidegen csillogott.

– Egészen eddig csak próbára tett minket – folytatta Rachel. – Fel akarta mérni, mennyire van szükségünk az információira. De túl messzire ment. A feletteseim fel fogják tenni egy Amerikába tartó hajóra. Ezt akarja? Maga is tudja, hogy mi sokkal hatékonyabban megvédjük egykori kollégáitól, mint a jenkik. Ezért minket keresett meg először. Segíthetek magán, Jakov Mihajlovics, de csak akkor, ha maga is segít nekem.

Kulagin a térdére támaszkodva előrehajolt.

– Mrs. Moore, tényleg azért jöttem volna át, mert félek? Mert a nagy, csúnya NKVD majd elfenekel, ha elkapnak? Jobban meg kellene ismernünk egymást, mielőtt igazán elbeszélgethetnénk. Sokkal jobban.

Kiugrott a nyúl a bokorból. Rachel a szemét forgatta.

– Férjezett asszony vagyok, Jakov Mihajlovics.

– Aha! A szexre gondol! De megint félreért. A szex eszköz. A Lenin-intézeteinknek van egy részlege vidéken, mindentől távol, ahol férfiakat és nőket tanítanak arra, hogyan kell megfelelően használni. De a szex nem elég, attól még nem értjük meg a másikat. Én meg akarom érteni magát, Mrs. Moore. Egy életen át tanuljuk, hogyan tartsunk titkot, aztán mindent elmondunk a másiknak. Ehhez bizalom kell, mindkét fél részéről.

Kulagin lassan feltápászkodott, és töltött a brandyből, ezúttal két pohárba. Az egyiket Rachel felé nyújtotta.

– Mondtam, hogy nem fogok magával inni.

– Csekély ár a titkaimért, nem? Elmondom, mit javaslok. Iszunk. Én kérdezek. Nem a hazájáról, magáról. Maga válaszol. Ha úgy látom, értékes információt kaptam… így mondta, igaz?… cserébe én is mondok titkokat. Mit szól?

Újabb próbatétel. Kulagin valóban ennyire kezdőnek nézi? Azt hiszi, most majd megnyílik előtte, és ezzel kiszolgáltatja magát neki?

Óvatosan elvette a poharat.

– Ha! Hát akkor igyunk! – mondta Kulagin.

Koccintottak és ittak. Erős brandy volt, megköhögtette Rachelt. A korty perzselő forróságot árasztott a gyomrában.

Kulagin ismét hátradőlt a díványon.

– Mondja, Mrs. Moore, mitől érzi, hogy él? Mi az élete értelme?

Rachel elfintorodott, és két kézzel markolta a poharát.

– Azt hiszem, a szolgálat. Ha nálam jelentősebb ügyet szolgálhatok. Ha megvédhetek másokat, ha hasznosnak érezhetem magamat.

– Ha úgy érzi, elfogadják?

– Valószínűleg.

– És a férje megérti az igényeit?

– A férjem tisztában van vele, mit jelent a kötelesség – felelte Rachel némi tétovázás után.

– És mi a feleség kötelessége ebben az országban?

Rachel elharapta a szája belsejét.

– Ne rontsa el a játékot, kérem – mondta Kulagin. – Tehát a feleség feladata nem más, mint…

– A feleség szeresse a férjét. Mindenben hűségesen támogassa. Szüljön neki gyermekeket.

– Vannak gyerekei, Mrs. Moore?

– Nincsenek.

Túlságosan gyorsan és ösztönösen vágta rá a kérdésre a választ. Pedig vázlatosan jóval korábban kidolgozta a kihallgatásokhoz használt alteregó hátterét – egykori tanítónő, aki a férje kapcsolatait kihasználva a titkosszolgálat embere lett. Miért is nem adott Mrs. Moore-nak egy szakajtónyi gyereket?

Az orosz érdeklődve méregette.

– Kár. Sok embernek a gyerekei jelentik az élete értelmét. A sok kis lehullott csillag. Hogy is mondta Hinton és Tait, maguk két nagy gondolkodója? Van az ana dimenzió, ami csupa fény, onnan érkeznek a lelkek, majd átzuhannak az otromba anyagi világunkba, ahol gyökeret eresztenek. Vannak, akik szerint a gyerekekben egy ideig megmarad az a fény, aztán persze kialszik, és olyanná válnának, mint mi. Ezért később máshol keressük a fényünket. A magáé hol van?

– Már mondtam, hogy nincs gyermekem. Az én munkám mások gyerekeinek védelmét szolgálja.

– Nem igazán hiszek magának, Mrs. Moore.

Rachel egy pillanatig tétovázott. Kulagin profi volt. Könnyedén kiszagolt egy félkész fedősztorit. Az egyetlen megoldás az, ha felhasznál egy csipetnyi igazságot.

– Volt gyerekem, Jakov Mihajlovics – mondta végül lassan. – Meghalt.

– Sajnálattal hallom. Szokott még beszélni a kicsivel ektofonon keresztül?

– Nem. Meg sem született.

– Ah. Jobb így, mintha anyátlanul került volna át a túlvilágra.

Rachel erre nem szólt semmit. Kulagin egy ideig csendben ült a díványon. Végül bólintott, felállt, újabb adag brandyt töltött mindkettőjüknek, és leült.

– Sok anyátlan gyermeket láttam Oroszországban a forradalom után. Bezprizornyijnak, vadaknak hívták őket. Patkányokat és kisebb állatokat vadásztak ennivalóért. Különleges teremtések voltak. Nagyon ártatlanok és nagyon kegyetlenek. Kicsit hasonlítottunk rájuk mi is. Kisfiúk és kislányok lettünk, akiknek valóra vált az álmuk, és egy szülők nélküli világban élhettek. Egyetlen szabály létezett csak… rombold le a régit és építs helyette újat. Nem létezett más, csak az akarat. Dicsőséges időszak volt az. Még a halál is az új szovjet embertípus megteremtésének eszköze lett.

– Egyszer egy pétervári kávéházban ültem – folytatta az orosz –, és tucatjával írtam alá a halálos ítéleteket. A lehető legkülönfélébb módon választottam neveket a kupacból. Az ábécé valamelyik betűje szerint. Aztán azok a keresztnevek jöttek, amikre emlékeztem az iskolából. Végül véletlenszerűen húztam elő a lapokat. Egyszer csak odajött hozzám egy költő… valódi költő, nem olyan, mint az a fiatalember ott lent… és zsarnoksággal vádolt meg. Előhúztam az oldalfegyveremet, és lelőttem.

Kulagin vaskos ujjai megfeszültek. Arcán komor elégedettség ült. Rachel hirtelen kifejezetten hálás volt a zsebében lapuló taglópisztolyért.

– Később megbántam. Egészen jó verseket írt. Azt hiszem, ezért nem lőttem le ma este az ifjú Shaw-Asquith-ot. Még a rossz költők is rátapintanak néha valamire, amit mi a sok játszma és hazugság ellenére sem érzünk. De ott, a kávéházban senki sem mert megállítani. Érti? Senki nem mondott felettem ítéletet. Nem volt anyánk. Nem voltak erkölcseink. Nem volt Istenünk, amíg 1925-ben nem építettük magunknak egyet.

Rachel libabőrös lett. Az SIS, a Titkos Hírszerző Szolgálat a rengeteg erőfeszítés ellenére is rendkívül keveset tudott a Szovjetuniót vezető, roppant értelem eredetéről, amely gépies precizitással irányította a gazdaságot és könyörtelen hatékonysággal leplezett le minden ügynököt, akit megpróbáltak bejuttatni az OGPU, az Egyesített Állami Politikai Igazgatóság soraiba.

– Az istenépítők – mondta halkan.

– Kraszin, Tyermin, Malevics és Bogdanov, azok az idióták – folytatta Kulagin. – Ha! Azt hitték, a szovjet népnek Istenre van szüksége, ezért építettek nekik egy elektromos istenséget. Mostanra pedig mindenhol ott vannak a kis Kripták, az isten mindent látó szemei. Szigorúbb atya, mint a cár valaha volt. És ha meghalunk, eggyé válunk vele.

– Ez lett volna a jutalmam. Túlságosan jól szolgáltam ragyogó Atyánkat. Értesítést kaptam az Immortalizációs Bizottságtól, hogy haza kell térnem, mert kiválasztottak a Tyermin-eljárásra, és silány lelkem összeolvadhat Vlagyimir Iljcs Leninével. Felfoghatatlan megtiszteltetés ez. – Kulagin nagyot sóhajtott. – Mi mást tehettem volna, Mrs. Moore? Szívesebben maradnék elvadult, apátlan, anyátlan gyermek. Hát így kerültem ide.

Rachel némán meredt Kulaginra. Elképzelte, milyen lenne, ha elveszítené a teljes személyazonosságát, és eltűnne a nagy szovjet közös tudatban, akár esőcsepp a sötét óceánban, és megborzongott.

– Akkor miért játszadozott velünk? Minek rendezett jeleneteket? – kérdezte Rachel. – Miért nem mesélte el mindezt a feletteseimnek? Miért kockáztatott meg Jegy nélkül egy olyan párbajt, ahol akár meg is halhatott volna?

– Tudni akartam, a kollégái képesek-e megvédeni. Nyilvánvalóan nem. Iskolás kölykök mindannyian. Úgy döntöttem, megöletem magamat Shawn-Asquith-tal, és távozok. Gondoltam, ez eléggé… mi is?… költői igazságszolgáltatás. Ugyan, ne nézzen ilyen döbbenten. Tudom, mit mondanak a Jegy nélküli halottakról. Kevesen térnek vissza, hogy beszéljenek a szeretteikkel, a családjukkal, és ők is hamar kifakulnak. Szerintem önök túl készségesen elhiszik, amit a dimenzionistáik mondogatnak. Mi van, ha a Jegyek csak eltérítik a lelkeket? Inkább derüljön ki magától, hová kerülök a halálom után. Ha létezik odaát olyan ország, ahol nincsenek apák meg anyák, úgyis megtalálom.

– Akkor mit keres még mindig itt? – kérdezte Rachel. Próbált jó képet vágni Kulagin kirohanásaihoz, de a férfi nyilvánvalóan nem volt normális. Már megbánta, hogy elküldte Allent. Lassan a fürdőköpenye zsebébe nyúlt, és a taglópisztoly után tapogatózott.

– Mrs. Moore, egy golyó elé lépett miattam. Talán bízhatok annyira magában, hogy távozásom előtt megajándékozzam valamivel. De biztosra kell mennem.

Kulagin felállt, letette a poharát és a következő pillanatban Rachel fölé tornyosult. Az oldalán éktelenkedő fekete öltés a két sápadt mellbimbó alatt visszataszító pofává változtatta a felsőtestét, amely ferde mosolyra húzta a száját. Rachel megpróbálta előrántani a pisztolyt, de a fegyver csöve beleakadt a köntös zsebébe.

Kulagin lekevert neki egy pofont. Rachel szeme előtt fekete foltok kavarogtak. A férfi elkapta a jobb csuklóját, és hátrafeszítette a karját. Rettenetes fájdalom hasított a nő könyökébe, a markából pedig kihullott a pisztoly.

Kulagin keze ráfonódott Rachel nyakára, és lassan elszorította a légcsövét.

– Taskentben egyszer megfojtottam egy nőt – mondta. – Megkarmolta a karomat. Végig küzdött. Neki volt gyereke.

Rachel megragadta Kulagin csuklóját, és próbálta lefeszegetni az ujjait, de az orosz vasmarokkal szorította tovább. Lángolt a torka.

– Tudni akarom, miért harcol igazából, Mrs. Moore.

Rachel minden erejével megpróbált mondani valamit, de csak néma tátogásra futotta. Hozzáért Kulagin oldalához. Ujjai végigsimítottak az otromba öltéseken.

– Mi az? Halljam!

Kulagin éppen annyira engedett a szorításán, hogy Rachel zihálva levegőt vehessen.

– A szabadság, te mocsok – nyögte a nő.

A férfi erősebben szorította. A nő szeme előtt fekete foltok táncoltak.

– Kinek a szabadsága?

Rachel megtalálta az orvosi fonál végére kötött csomót.

– Az enyém – mondta, és teljes erőből megrántotta a fonalat. A vékony bél belevágott az ujjaiba és széles bőrdarabot tépett le Kulagin oldaláról. Meleg vércseppek fröccsentek Rachel arcába, mint forró zsír egy széthasadt kolbászból.

Kulagin felüvöltött a fájdalomtól. Rachel felpattant a székből, és vállával Kulagin hasába öklelt. A férfi megtántorodott, nekiment a dohányzóasztalnak és elvágódott a padlón. Rachel a párbajpisztoly után kapott, de hirtelen fekete felhő ereszkedett a látómezejére. Mire eloszlott, a fegyver már az orosz kezében volt, aki egyenesen rá célzott.

– Nagyon szép volt! – prüszkölte Kulagin. Félig ülő, félig fekvő helyzetben hevert a padlón, és nevetett. Bal kezét feltépett sebére szorította, ujjai közül patakzott a vér. – Ohó, ez fáj! Tényleg nagyon szép volt!

A nevetés köhögésrohamba fúlt. A fegyver egy pillanatra megbillent, de mire Rachel megmozdulhatott volna, a férfi visszanyerte az uralmát a pisztoly felett.

– Bocsánatát kérem a kellemetlenségért, de biztosra kellett mennem. Felismerem, ha valaki igazat mond. Így aztán tényleg megajándékozom valamivel, Mrs. Moore, bár az ajándékom átok is egyben. Az elmúlt két évben személyesen futtattam egy FÉLIX nevű ügynököt, a Nyári Udvar egyik szekcióvezetőjét. Jó természetű legény, kissé naiv és őszintén hisz az eszmében… jobban, mint én, az isten megáldja.

Rachel küszködve mondani próbált valamit, de elszorult a torka.

– Látom, nem hisz nekem. Hátha meg tudom győzni egy fontos részlettel. FÉLIX neve Peter Bloom.

– Bloom – krákogta Rachel. Egy ideig együtt dolgoztak, még a fiatalember halála előtt. A szolgálat ifjú titánjai közé tartozott, bár a többiekhez képest talán kevésbé volt jóképű: alacsony, kövérkés, átható tekintetű, érzéki ajkú fiú. Csendes, udvarias, kissé zárkózott. Rachel tíz évvel több szakmai tapasztalatot tudott felmutatni, mint ő, de nyilván Bloomot léptették elő.

Kulagin megint fuldokolva köhögött. Lassan terjedő, mélyvörös tócsa gyűlt meg alatta.

– Az én drága Peterem volt az aranytojást tojó tyúk, akivel kiérdemeltem a jutalmat. Most már a magáé.

Rachelnek kóválygott a feje. Mintha Kulagin vérével együtt lassan az összes értelem is elcsorgott volna a világból.

– Tegyük fel, hogy hiszek magának – suttogta. – Mégis, mit vár tőlem, mit tegyek?

– Nem figyelt rám – mondta Kulagin. – Nincsen senki, aki megmondhatná, mit tegyen. Ég önnel, Mrs. Moore.

Könnyed, gyors mozdulattal, mintha csak egy pohár italt hajtott volna fel, bekapta a pisztoly csövét és meghúzta a ravaszt.

A dörrenés elvakította és megsüketítette Rachelt, mintha hatalmas pofont kevertek volna le neki. Megvárta, míg kitisztul előtte a világ, de utána sem mert Kulagin szétroncsolódott arcára nézni.

Kimenekült a szobából, és becsapta az ajtót.

– Segítség…. segítség! Orvost! – kiabálta. Minden egyes szót úgy kellett kiszenvednie elkínzott torkából. – Hívjon valaki egy orvost!

Lerogyott a padlóra. Egyetlen név lüktetett az elméjében, vörösen, ocsmányul és felfoghatatlanul, mint Kulagin vére a szőnyegen.

Peter Bloom.

Harmadik fejezet

KICSINY HÁBORÚK

1938. november 8.

Peter Bloom egy lőszerszállító teherautóban kísértett, miközben körülötte lángolva égett Madrid városa.

A tűzből semmit sem érzékelt. Egy kísértet számára az anyagi világ teljesen láthatatlan, leszámítva az elektromosságot és az élők lélekszikráit. Az épületek és az utcák foszforeszkáló drótvázak voltak. Az emberi agyak papírlámpásokként világítottak. Minden mást halványszürke köd borított. Ha nem lett volna az ügynök, Inez Giral ektofonjában egy jelzőfény, amelyet Peter Öröknyárból követett a találkozóra, menthetetlenül elkeveredett volna.

Pillanatnyilag úgy kapaszkodott a telefon áramköreinek ragyogó tekercseibe, mint egy kisfiú az anyja szoknyájának szegélyébe, és Inezt hallgatta, aki részletesen leírta neki az élők világát.

– A Gran Vía háztetői lángokban állnak – mondta a nő. – És hullanak a bombák, mint a fekete körték! Először a nagyok, hogy lerombolják a házakat. Aztán gyújtóbombák, hogy égjenek. Repeszbombák, hogy a tűzoltók ne jöjjenek közel. Minden éjjel ugyanez. Hamarosan nem marad semmi éghető.

Ahhoz képest, hogy a nő egy rendkívül veszélyes robbanószerekkel megrakott teherautót vezetett egy bombatámadás alatt álló városban, meglepően nyugodtan beszélt.

– Napközben, amikor aludni próbálunk, a gépek röpiratokat szórnak ránk. Mint a szaró sirályok, de tényleg. Propagandaanyagokat dobálnak meg a Franco hamis paradicsomába szóló Jegyeket. A fasiszták vesztésre állnak, ezért most megpróbálnak megölni mindannyiunkat és átcsalni a lelkünket az ál-mennyországukba.

Peter távoli mennydörgés ismétlődő robaját hallotta.

– Mi ez a zaj? – kérdezte.

– Már megint a Telefónicát lövik.

– Egy riportertől azt hallottam, hogy a fasiszták céltáblának használják.

A Telefónica stabilan megépített, kisméretű felhőkarcoló volt Madrid legmagasabb pontján. Peter hiperlátásával egy drótszálakból és ökörnyálból készült pálcikatoronynak látszott. Tökéletesen értette, mekkora boldogságot okozhat egy tüzértisztnek, ha egy ilyen épületet lövethet. Gyerekkorában ő is hasonló örömmel pusztította el a kártyavárakat.

– Csinálják csak! – jelentette ki Inez. – Lepattannak róla a golyók.

Akár a Spanyol Köztársaságról is beszélhetett volna. A két évvel ezelőtt kirobbant bányászfelkelés időpontja egybeesett a haragos elkeseredés hullámával, amely a halállal kapcsolatos kérdésekben elnémult katolikus egyház ellen irányult, és ezzel különös utópia született az Ibériai-félszigeten. Spanyol tábornokok egy csoportja Francisco Franco vezetésével megpróbálta visszaterelni az eseményeket a szerintük természetes kerékvágásba. A britek kelletlenül Francót támogatták, következésképpen a Szovjetunió teljes súlyával a köztársaság kommunista frakciói mögé állt. Így lett Spanyolország a háború petricsészéje, egy jövőbeli, jóval kiterjedtebb konfliktus miniatűr verziója.

Ezért volt itt Peter. Franco vesztésre állt, a brit hírszerzés pedig meg akarta tudni, miért. Sokkal több Inezhez hasonló köztársaságpárti ügynökre lett volna szükségük.

Peter viszont egyáltalán nem tudta, Ineznek mire lenne szüksége.

Csendben haladtak a kísértetvárosban. Peter megpróbálta elképzelni, hogyan nézhet ki Inez. VADRÓZSA, az SIS helyi toborzótisztje, akit Inez csak Eric elvtársként ismert, átküldött egy fényképet. A fotó tüzes tekintetű fiatal nőt ábrázolt, kék kezeslábasban, vékony szemöldökkel és meglepően telt ajkakkal. Nem úgy tűnt, mint aki türelmesen viselné mások ostobaságait.

Peter megköszörülte anyagtalan torkát – az élők szokásait nem volt könnyű levetkőzni.

– Señorita…

– Szólítson csak elvtársnak, mint mindenki más. Bár mi nem vagyunk igazi elvtársak, ugye?

– Remélem, még lehetünk! – mondta Peter. – Nagyon tisztelem a bátorságát.

Inez kurta, keserű kacajt hallatott.

– Igazán hízelgő, kísértet elvtárs, de a bátorság a halandóknak való. Nekem már megvan a Jegyem a köztársaságunk mennyországába, ami a nép mennyországa. Minden éjszaka újra meg újra az emlékezetembe vésem az összes kis furcsa formát, mintha a miatyánkot mondanám, pedig nagyon csiklandozzák az agyamat. Ha eltalál egy repesz, a Jegy azonnal elrepít oda, ahova a jó forradalmárok kerülnek.

Inez mindezt teljesen érzelemmentesen mondta. Peter szemügyre vette a nő lélekszikráját, amely szintén egy lángoló, csak éppen parányi városra hasonlított: akkora lehetett, mint Peter keze, egy ragyogó virág, egymásba fonódó kék és vörös szirmokkal. Bárcsak jobban értett volna a lélekfürkészéshez! Mindössze két érzelmet ismert fel Inez elméjében, a haragot és a csalódottságot.

– Nem erre gondoltam – mondta. – Már azzal, hogy szóba állt velem, sokkal rosszabb dolgokat kockáztat, mint a halál. Nagyon bátor, amiért a lelkét viszi a vásárra a békéért.

Inez válaszul csak köpött egyet. A mikrofonon keresztül úgy hangzott, akár egy hangtompítós puska dörrenése. Lélekszikrája meggyvörösen felizzott.

– Ki mondta, hogy békét akarok? Felőlem gyújtsák fel a fasiszták az egész várost. Minket úgyis csak megtisztít a tűz, ők pedig ennél jóval forróbb lángok között égnek majd a pokolban. Amikor Eric elvtárs azt mondta, beszéljek magával, és megkaptam a telefont, azt mondtam, miért ne? Unatkozom vezetés közben, és úgy is tudok beszélgetni, nem? De nem szeretem a hazudozást. Ne magyarázzon nekem a békéről. Mert lehet, hogy akkor inkább a fegyverdörgést hallgatom maga helyett.

Peter elmormolt egy káromkodást. VADRÓZSA nyilvánvalóan rosszul ítélte meg Inezt, és nem sikerült megfelelő profilt alkotnia róla. A jelentésében kitért ugyan arra, mennyire felbőszítette a nőt az, ahogyan a köztársaság a katolikus egyházzal bánt, de ez nem volt elegendő. Inez még nem állt készen, egyelőre nem lehetett ügynökként futtatni.

– Inez! – mondta. – Hallgasson végig, legyen szíves! Eric elvtársnak igaza volt. Elég, ha csak beszélgetünk, bármiről, amihez kedve van. Annyi…

A nő megszakította a vonalat. Az áramkör, amely a telefonhoz horgonyozta Petert, megszűnt, ő pedig azonnal kivágódott a hideg, szürke ködbe.

Zavarodottan forgott a semmiben. Inez jelzőfénye lassan eltűnt a távolban. Egy kísértet számára a mozgás és a gondolat egy és ugyanaz. Peter a jelzőfény formájára összpontosított, majd könnyed, testetlen szárnyalással a nyomába eredt.

Visszatérhet a Nyári Udvarba, hogy az egészet VADRÓZSA nyakába varrja. Nagy volt a kísértés, de ha a Peter irányítása alatt álló ibériai szekció újabb fiaskót követ el, azzal rögtön magára vonja C-nek, a SIS vezetőjének a figyelmét.

Különösen azért nem kockáztathatott, mert a szekció fiaskóit kivétel nélkül ő maga okozta. Tényleg elvtársak voltak, még akkor is, ha most hivatalból arra kellett rávennie Inezt, hogy elárulja az eszmét, amelyet mindketten szolgáltak.

Mindenképpen ki kellene szedni belőle valami érdemleges információt, de hogyan?

A jelzőfény közben eltűnt a drótvázak és lélekszikrák útvesztőjében. Peter úgy döntött, ideje jobb megfigyelőpontot találni, és ereszkedni kezdett a kata irányába – a negyedik dimenzióba, ahol csak a halottak tudtak mozogni.

Madrid fények és lángok bonyolult erezetévé vált a feje felett, amitől olyan érzése támadt, mintha madárként szárnyalna egy különös, inverz égbolt alatt. A Telefónica irányából rádióhullámok pulzáltak. A front már közel járt, és hirtelen szemtanúja lett egy halálnak is, a testet elhagyó lélekszikra vörös villanásának, mintha rakétát lőttek volna az égre.

Ekkor látta meg az ektotankot.

Először egészen ártalmatlannak tűnt, lassan növekvő fehér örvénynek a komor félhomályban, mintha tejet csorgatnának teába. Alaposabban megnézve kiderült, hogy a fehérség valójában nem is fehér, hanem különböző csillámló színek keveréke. Peteren hirtelen hatalmas késztetés lett úrrá, hogy fejest ugorjon a közepébe, pedig ez végzetes döntés lett volna.

Az ektotank komótosan átnyomakodott az emberek fénypontjainak egy csoportján, ami csak egy köztársaságpárti barikád lehetett. Nyomában vérvörös tűzijátékként lobbantak a sötétbe a halott lelkek, hogy szinte azonnal visszakanyarodjanak és belevessék magukat az ellenállhatatlanul delejes örvénylésbe. Amint a fehérség elnyelte a lelkeket, az ektotank örvénye azonnal még nagyobbra nőtt, és falánk amőbaként folytatta az útját az utcán.

Inez jelzőfénye pedig egyenesen a tank felé tartott.

Peter rávetette magát az ektofonra. Éteri ujjakkal megmarkolta a csengő áramkörét, és vadul megrázta. Semmi sem történt. Jobbról lassan felmagasodott az ektotank tejszínű örvénye. Inez egyértelműen nem tudott róla, valószínűleg eltakarta előle egy Peter számára érzékelhetetlen épület.

A következő pillanatban megpillantotta az ektotank szemét, a fehérség kellős közepén nyíló apró, kerek ablakot. A nyílás túloldalán normális színekben tobzódó lángokat, utcai lámpákat és romos épületeket látott, mintha ismét hús-vér emberként érzékelte volna a világot. Irracionális késztetést érzett, hogy fejest ugorjon a szembe. A túloldalon ismét élhetne, nem?

Homályosan azt is érezte, hogy valahol a távolban eközben tébolyult módjára cibálja az áramkört: három hosszú csengetés, három rövid, három hosszú.

– Vezetni próbálok, kísértet elvtárs! – szólalt meg Inez váratlanul. – Miért nem…

A nő hangja megtörte a bénultságot.

– Forduljon meg! – kiáltotta Peter. – Egy ektotank felé tart!

– Jesú! – mormolta Inez, majd artikulátlanul felsikoltott.

A vonal túlsó végén sztatikus zúgás hallatszott, majd fék csikordult.

A teherautó széles ívben jobbra kanyarodott, ugyanabban a pillanatban, amikor az ektotank lavinaként zúdult át a Gran Víán. Inez olyan tébolyult iramban száguldott végig egy mellékutcán, hogy még Peter is nehezen bírta tartani a tempót, pedig ő a gondolat sebességével repült. A Telefónica épületéből egy köztársaságpárti üteg szovjet gyártmányú éterpuskákkal lőni kezdte az ektotankot. A fegyver áthatóan éles visítást hallatott, mintha ezernyi gyermek sikoltott volna fel egyszerre.

A teherautó végül megállt. Peter várt egy kicsit, majd ismét megcsörgette a telefont. Inez felvette ugyan a kagylót, de nem szólalt meg. Kapkodva, elkínzottan vette a levegőt.

– Megsérült? – kérdezte Peter.

– Nem.

– Miért állt meg?

– Nem lehet továbbmenni. Egy hatalmas kráter van az úton a Metro helyén, sötét, mint a Pokol kapuja. Talán innen kúszott elő az a valami. Madre de Dios, akkora volt, mint egy ház vagy… – Elcsuklott a hangja, majd csend lett. Peter először azt hitte, megint letette, de megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, amikor Inez folytatta. – Sohasem láttam még ilyet. Hogyan áldhatja meg Teilhard pápa a fasisztákat, ha azok ördögöket küldenek ellenünk?

– Nem ördög volt. Abban a valamiben egy hús-vér médium ült. Amit az előbb látott, az mind ektoplazma, a holtaktól ellopott szellem-esszencia, amelyet az a médium a gondolatai erejével alakított.

– Akkor annak az embernek a fejében ördögök laknak!

Az ektotankok Lodge és Marconi eredeti találmányának eltorzított változatai voltak – a tervek szerint csak meg kellett volna törniük a világháború lövészárokharcainak patthelyzetét, de ezek a fegyverek annál hatékonyabbá váltak, minél többet gyilkoltak. Peter eddig nem is tudott arról, hogy a britek Francónak beígért ektotankjait már bevetették. A szovjetek erre hasonló lépéssel fognak válaszolni, amitől tovább eszkalálódik a konfliktus. A küldetése hirtelen még fontosabbá vált.

– A háború felébreszti a bennünk élő ördögöket – jegyezte meg halkan.

Inez kifújta a levegőt, de a hosszú sóhajból halk sírás lett.

– Mi a baj?

– Bennem is vannak ördögök, kísértet elvtárs. Ha valóban olyan bátor lennék, mint gondolja, akkor a számba venném a puskám csövét, meghúznám a ravaszt, és Istenre bíznám, hogy ítélkezzen az ördögeim felett.

– És akkor megy a Köztársaság Mennyországába?

A nő keserűen felnevetett.

– Mindenki tudja, hogy az még nincsen kész. Akik most meghalnak, elveszett lelkekké válnak, aztán kifakulnak, hacsak nem használják fel a fasisztáktól kapott Jegyet. Nem, továbbra is minden úgy van, ahogyan azt Miaja atya tanította a faluban. Csak imával és gyónással juthatunk el a mennyeknek országába. Kislánykoromban elképzeltem, milyen lehet. Hatalmas, fehér világ, ahol vattacukorból vannak a fák. De én már nem juthatok el oda soha többé.

Hogyan is kerülhette el eddig a figyelmét? Inez lélekszikrájában szűk csomó éktelenkedett, és a gondolatai szünet nélkül a csomó körül kavarogtak. Hát ezért egyezett bele, hogy egy testetlen hanggal beszélgessen a telefonon. Ennek semmi köze a Köztársaság elárulásához.

Ineznek egyszerűen egy gyóntatóra volt szüksége.

– Miért? – kérdezte Peter gyengéden.

– Mert ott voltam Getafe városában, amikor kivégeztük Krisztus szobrát.

A távolban végre elhalkultak az ektotank sikolyai.

– Mateo aznap összehívott egy szakasznyi embert – folytatta a nő. – Azt mondta nekik, hogy egy fasiszta foglyot kell lelőni. Bosszút akartam állni a fasisztákon azért, amit anyámmal és a bátyámmal tettek Guernicában, ezért fogtam a puskámat, és velük tartottam.

– Egy teherautóban mentünk Getaféba. A férfiak végig nevetgéltek és hencegtek. Felkapaszkodtunk a hegyre. Cerro de los Ángeles a neve. Nagy volt a forróság, minden kiszáradt a fenyőfák alatt. A tiszta levegőben el lehetett látni messzire, egészen Madridig. Csak akkor értettem meg, mi történik, amikor Mateo elővett egy rongyot, és bekötötte a domb tetején álló szobor szemét.

– Ugyanúgy felemeltem a puskámat, mint a többiek. Nem bírtam lőni, de nem akadályoztam meg őket. Amikor a golyók szétroncsolták Krisztus arcát, sírtam.

Inez beindította a teherautót.

– Eleget beszéltem. Az elvtársaim a fronton várnak a lőszerre. Köszönöm, hogy figyelmeztetett az ördögi masinára. Talán beszélünk még valamikor.

Peter végre rájött, micsoda valójában az a csomószerűen kötött érzés a nő lelkében. Egy paradoxon. Inez makacsul próbált hinni egy ellentmondásban.

– Várjon! – mondta. – Inez, szerintem Istennek még tervei vannak magával.

A nő várt. Lélekszikrájában harag pislákolt.

– És mit tud maga Istenről, kísértet elvtárs?

– Tudom, milyen egy próbatétel. Én is láttam egy lángoló várost, még gyerekkoromban.

Inez nem szólt semmit, de a lélekszikráját lila és kék színek lágyították meg. Peter folytatta.

– A világháború idején rendszeresek voltak a német légitámadások Londonban. Ötéves voltam. Halálra rémisztett a szirénák vijjogása, és még akkor sem mertem feljönni a pincéből, amikor a rajtaütés véget ért.

– Történt egyszer, hogy éppen megkezdődött az újabb légitámadás. Az apám felkapott, és a dolgozószobája ablakához cipelt. Hiába kapálóztam, hiába bőgtem, nem eresztett. Anyám könyörgött neki, hogy menjünk le az óvóhelyre. Apám hallani sem akart róla, és kényszerített, hogy végignézzem, mi történik odakint. Ezüstszínű szivar lebegett az égen. Reflektorok nyalábjai táncoltak körülötte. Alatta lángnyelvek bomlottak ki, a napfénynél is ragyogóbbak. A távoli robajba még az ablaküveg is beleremegett. Majdnem bevizeltem. Legszívesebben elbújtam volna anyám ölében. De apám azt mondta, bátornak kell lennem.