részlet

A fordítás alapja:
Elliot Aronson with Joshua Aronson: The Social Animal (12. edition)

First published in the United States by Worth Publishers
Copyright © 2018, 2012, 2008, 2004 Worth Publishers
All rights reserved

Fordította: © Bojtár Péter 2022

Szakmailag lektorálta: Szabó Zsolt Péter

Szerkesztette: Szőllős Péter

Borítóterv: Tom Durfee
A borítóadaptációt készítette: Tabák Miklós

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Török Hilda
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 377 5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Verának, ki másnak

Tartalom

Miért született ez a könyv?

A társas lény

1. Mi a szociálpszichológia?

2. A társas megismerés

3. Önigazolás

4. Konformitás

5. Tömegkommunikáció, propaganda és meggyőzés

6. Az emberi agresszió

7. Előítélet

8. Szeretet, szerelem és kapcsolódás

9. A szociálpszichológia mint tudomány

Köszönetnyilvánítás

Fogalomtár

Jegyzetek

Névmutató

Tárgymutató

Saul Steinberg: Rajz cím nélkül. Tinta

Eredetileg a The New Yorker 1965. május 29-i számában jelent meg.

© The Saul Steinberg Foundation/Artists Rights Society (ARS), New York

Miért született ez a könyv?

1970-ben – ekkor még viszonylag fiatal professzor voltam a Texasi Egyetemen – visszautasíthatatlan ajánlatot kaptam. Meghívtak, hogy töltsek egy évet egy gyönyörű helyen, miközben megkapom a teljes professzori fizetésem, ráadásul cserébe semmit nem kellett tennem – nem rossz ajánlat! A helyszín egy vadregényes dombtető volt a Stanford Egyetem campusának szélén, rövid autóútra San Franciscótól, a várostól, amelyet a világon a legjobban szerettem. A gyönyörű domboldalon álló intézet egy kutatóközpont volt, a Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences (Viselkedéstudományi Kutatóintézet). Az intézet jószívű vezetői az egyéves fizetésen felül még egy irodát is biztosítottak, bármilyen titkári segítséget az irodai munka intézéséhez, bejárást a remek könyvtárba, ingyenebédet és lehetőséget, hogy smúzolhassak tucatnyi kiváló tudóssal, akár a kedvemre volt ez, akár nem – én ugyanis szívesebben jártam volna San Francisco színházi negyedét, vagy síeltem volna a Magas-Sierra hegyei között. És mindehhez nem szabtak semmiféle feltételt.

Kaptam tehát egy teljes évet, hogy azt tegyem, amihez csak kedvem támad, és erre fel, én mit csináltam? Úgy döntöttem, hogy elbarikádozom magam a dombon lévő irodámban, és megírom ezt a könyvet. Mégis miért? Ha létezik egyetlen ok, akkor az az, hogy néhány hónappal korábban azon kaptam magam, hogy a Bevezetés a szociálpszichológiába előadásomon 600 hallgatóm előtt azt állítottam, hogy a szociálpszichológia egy fiatal tudomány – és amikor újra átgondoltam ezt a megjegyzésem, gyávának éreztem magam.

Hadd magyarázzam meg: mi, szociálpszichológusok szeretjük azt mondani, hogy a szociálpszichológia fiatal tudomány – és a legtöbb tudományághoz (mint például a biológia, a csillagászat) képest ez az állítás meg is felel a valóságnak. Kétségtelen, hogy az éles eszű megfigyelők – legalább Arisztotelész óta – előálltak már olyan érdekes kijelentésekkel és izgalmas feltevésekkel, amelyek a társas jelenségekhez kapcsolódtak, de ezek tudományos tesztelésére először akkor került sor, amikor már jócskán benne jártunk a huszadik században. Az első rendszerszintű szociálpszichológiai kísérletet Norman Triplett végezte 1898-ban (a verseny teljesítményre gyakorolt hatását mérte), de a kísérleti szociálpszichológia csak a huszadik század közepén lendült fel igazán, elsősorban Kurt Lewinnek és tehetséges tanítványainak köszönhetően.

Ha azonban annak a kijelentésemnek a mélyére ásunk, hogy a szociálpszichológia fiatal tudomány, látszik, hogy az csak egyfajta kibúvó volt – azt kívántam elérni diákjaimnál, hogy ne várjanak tőlem túl sokat. Pontosabban, így próbáltam kibújni azon felelősség alól, és elkerülni azt a kockázatot, ami óhatatlanul is együtt jár azzal, ha egy tudomány eredményeit a minket körülvevő világ problémáira akarjuk alkalmazni. Ilyen értelemben, amikor kijelentettem, hogy a szociálpszichológia fiatal tudomány, egyben azt is bevallottam, hogy talán még nem állok készen arra, hogy bármi olyan fontos, hasznos vagy releváns kijelentést tegyek, ami érinti a diákjaim életét.

Miután egy darabig még töprengtem ezen a kijelentésen, rájöttem, hogy az nem csupán gyáva, de egyben félrevezető is volt: valójában nem gondoltam úgy, hogy a szociálpszichológia irreleváns lenne az életünkre nézve. Ebben már 1970-ben sem hittem, ahogy nem hiszek benne most sem. Így amikor megkaptam azt a csodás lehetőséget, hogy szabadságra menjek, eldöntöttem, hogy helyre teszem a dolgokat. E könyv célja akkor és most is az, hogy feltárja, milyen jelentős szerepet játszhat a szociálpszichológiai kutatás a mai társadalmat sújtó legfontosabb problémák megértésében, és talán a megoldásukhoz is hozzákezdhet.

A kötetben ismertetett adatok többsége kísérleteken alapul; az illusztrációk és példák többsége azonban aktuális társadalmi problémák bemutatása – beleértve az előítéleteket, a propagandát, a háborút, az elidegenedést, az agressziót, a nyugtalanságot és a politikai felfordulást. E kettősségből két saját elfogultságom köszön vissza, olyan elfogultságok, amelyeket büszkén vállalok. Az első az, hogy egy összetett jelenség megértéséhez a kísérleti módszer a legcélravezetőbb. Tudományos közhely, hogy a világot csak úgy ismerhetjük meg igazán, ha rekonstruáljuk. Vagyis ahhoz, hogy valóban megértsük, mi mit okoz, az egyszerű megfigyelésnél többre lesz szükség; a mi feladatunk létrehozni az első „mit”, hogy megbizonyosodjunk arról, valóban ez-e a második „mi” oka. A második elfogultságom az, hogy csak úgy lehetünk biztosak abban, hogy a kísérletek során feltárt ok-okozati kapcsolatok fennállnak, ha a laboratóriumból kivisszük őket a való világba. Míg tehát tudósként szeretek a laboratóriumban dolgozni, addig állampolgárként jobban kedvelem, ha vannak ablakok, amelyeken át rálátok a világra. Az ablakokon természetesen mindkét irányba át lehet látni − gyakran állítunk fel a hétköznapi életből származó hipotéziseket. Ezeket a hipotéziseket azonban a steril laboratóriumi körülmények között tudjuk a legjobban tesztelni. Ugyanakkor, annak érdekében, hogy saját elképzeléseink ne váljanak sterillé, ezeket a laboratóriumi eredményeinket az ablakon keresztül vissza kell vinnünk, s megvizsgálnunk, hogy vajon a való világban is érvényesek maradnak-e.

Az év, amit arra kaptam, hogy azt tegyek, amit csak akarok, így telt tehát: megírtam ezt a könyvet. Kezdettől fogva személyes írásnak szántam, abban az értelemben, hogy sokat visszaad saját elképzeléseimből arról, hogy személyesen mit tekintek a legfontosabbnak a szakterületünkön. E döntés nyomán viszont nem tehettem mást, mint hogy egyes szám első személyben írjak, és bensőséges módon írjam le mindazt, amit felfedeztem, és amit a tudományunk jelenlegi állapotának tartok. (Eltérően a kor többi tankönyvétől, A társas lényben újra és újra feltűnik az egyes szám első személyt jelölő „én” szócska.) Nagy örömömre hamar kiderült, hogy a diákok élvezettel olvasták. Különösen tetszett nekik a személyes hangvétel, és az, hogy saját életükre is ráillik. A társas lény a szakterület egyik legnépszerűbb és legmaradandóbb szövege lett. Emiatt azonban a munkám nem ért véget – messze nem. Annak érdekében, hogy lépést tartson a szakterületen folytatott kutatásokkal és a világ drámai változásaival, szükségesnek tartottam, hogy nagyjából négyévente átdolgozzam és frissítsem a könyvet.

Amikor 1970-ben először láttam neki, hogy papírra vessem a sorokat (akkor még szó szerint tollal a kezemben), alig 38 éves fiatalember voltam, aki előtt nagy jövő állt. Amikor ezt a történetet mesélem – 2017 nyarán –, varázsütésre zsémbes öreg szivar lett belőlem (aki akar, utánaszámolhat a koromnak). Be kell vallanom azt is, hogy túl öreg vagyok ahhoz, hogy egyedül átdolgozzam a könyvet. Szerencsére megtaláltam a tökéletes társszerzőt ehhez a tizenkettedik kiadáshoz. A neve Joshua Aronson, s egy briliáns, tapasztalt szociálpszichológus, aki lenyűgöző kutatásokat végzett mind a laboratóriumban, mind a zűrzavaros való világában. Történetesen, ő a fiam. Mondanom sem kell, hogy Joshuának megvannak a saját elképzelései a szociálpszichológiáról – és ez így is van rendjén. Hozzájárulása a könyvhöz sokrétű és változatos. És különleges felhangokat kölcsönöz ennek a kiadásnak, csakúgy, mint régi munkatársam, Carol Tavris munkája, aki az első lépésektől kezdve szerkesztőként segítette ezt a kiadást, és a tőle megszokott finom érzékkel zökkenőmentesen gyúrta egybe a saját munkámat Joshuáéval. Emellett nem is olyan finoman sürgetett és ösztökélt minket a határidők betartására.

És mi az újdonság ebben a kiadásban? Joshuával közösen átnéztünk minden fejezetet, kihúztunk néhány olyan kutatást és elméletet, amelyek évekkel ezelőtt „menőnek” számítottak, mára azonban túllépett rajtuk az idő, és nem sikerült megismételni őket; átszerveztünk és karcsúsítottunk minden fejezetet, hogy a történetszál világos maradjon, miközben az új anyagokat beillesztjük. Az elavult tanulmányok helyébe olyan, a közelmúltban született darabok kerültek, amelyek nyomán korunk eseményeit jobban megértjük: például, hogyan befolyásolja az internet a döntéshozatalt akár jó, akár rossz irányba; hogyan formálják országunk polarizált hiedelmeit és viselkedését az információs buborékok és az önmegerősítő médiaforrások; milyen érzelmi hátulütői lehetnek annak, hogy a Facebookon minduntalan alkalom adódik a társas összehasonlításra; és hogyan emelkedtek fel az olyan terrorista csoportok, mint például az ISIS. Ugyanakkor határozott véleményem, hogy egy könyv „modernizálása” nem jelentheti azt, hogy a könyvből kivesszük azokat a történeteket, amelyek a négy kormány által Vietnámban és Irakban elkövetett hibákra vagy a Jonestownban, a Columbine középiskolában és a Menny kapuja szektában történt tragédiákra világítanak rá. Bár ezek az események régen történtek, a belőlük levonható szociálpszichológiai tanulságok nem avultak el. Szeretném, ha a diákok megértenék, hogy mindaz, ami akkor történt, ugyanolyan erővel érvényes arra, ami manapság játszódik le.

ELLIOT ARONSON

2017. október

A társas lény

Az ember természeténél fogva állami életre hivatott élőlény, s hogy az államon kívül élő ember is természet szerint, nem pedig véletlen folytán vagy satnyább, vagy erősebb, mint más ember. […] Világos, hogy a városállam természet szerint előbbre való, mint az egyes ember; ha ez utóbbi külön-külön nem tud önmagának megfelelni, csak úgy viszonylik az egészhez, mint minden egyéb rész; viszont aki nem képes a társas egyesülésre, vagy akinek autarkiája folytán semmire sincs szüksége, az nem része az államnak, mint az állat vagy az isten.

ARISZTOTELÉSZ Politika, Kr. e. kb. 328.1

Saul Steinberg: Rajz cím nélkül. Tinta

Eredetileg a The New Yorker 1958. november 1-i számában jelent meg.

© The Saul Steinberg Foundation/Artists Rights Society (ARS), New York

1. Mi a szociálpszichológia?

Ahogy én tudom, Arisztotelész volt az első komoly gondolkodó, aki fajunk egyedeit „társas lénynek” nevezte. Ezt természetesen helyesen látta, mégis felmerül a kérdés, mit is jelent ez. Rengeteg egyéb „társas” élőlényt ismerünk a hangyáktól és a méhektől kezdve az emberszabású és másféle majmokig. Akkor mégis, mi a különleges az emberben mint társas lényben? És mi a különleges a szociálpszichológia tudományában, amely rejtélyes, kreatív és dühítő fajunkat tanulmányozza?

Egész szakmai pályafutásom során szociálpszichológusként dolgoztam – sőt már akkor amatőr szociálpszichológus voltam, mielőtt erre a szakterületre specializálódtam volna, vagy tisztában lettem volna azzal, hogy mi is ez az egész, s alig vártam, hogy megértsem az emberi viselkedés rejtélyeit. Zsidó fiúként az 1940-es években a kétkezi munkások által lakott Massachusetts állambeli városban, Revere-ben nőttem fel, s azon csodálkoztam, hogy néhány katolikus gyerek miért cukkol antiszemita jelszavakkal, és miért kapok időnként verést. A fiam, Joshua, akinek az 1960-as években az általános iskola okozott nagy nehézségeket, azt volt képtelen megérteni, hogy egyes gyerekek miért teljesítenek jól az osztályteremben, míg másokat megfojt a versengés és a rájuk kényszerített rend. Ezek a korai, s mindkettőnknek igen fájdalmas élmények egyben felkeltették mindkettőnk vonzalmát ama izgalmas terület iránt, amelyet az olvasó is megismer majd e könyvből: ez az egyik olyan terület, amely az ember társas életének tudományos megértését kínálja, és ami még fontosabb, módot arra, hogyan lehetne javítani rajta.

A szociálpszichológiának számos definíciója létezik, de mielőtt rátérnék a saját választásomra, néhány konkrét példán keresztül szeretném szemléltetni, hogyan működik az ember társas lényként:

Az egyetemista Sam négy ismerősével a tévében nézi egy szenátorjelölt beszédét. Samre kedvező benyomást tesz; jobban tetszik neki ez a női jelölt férfi vetélytársánál, mert őszintének látja. A beszédet követően az egyik lány diáktársa közli vele, hogy őt taszította a női jelölt, képmutatónak tartja. A többiek sietve helyeselnek. Sam összezavarodik, és kissé el is keseredik. Végül ezt motyogja a társainak: „Úgy látszik, mégsem tűnt olyan őszintének, mint reméltem.”

Egy 10 éves kislány minden reggel belapátol két tál Wheaties gabonapelyhet, mert a dobozra Michael Phelpsnek, az olimpiai úszóbajnoknak a képét nyomták, s ez azt sugallja, hogy sportolóként részben annak köszönheti eredményeit, hogy ezt a fajta gabonapelyhet eszi.

Egy boltos, aki egész életét egy montanai kisvárosban élte le, és még soha nem találkozott valódi, hús-vér muzulmánnal, ennek ellenére „meg van győződve arról”, hogy azok Amerika-ellenesek, nem hazafiak, és valószínűleg terroristák is.

Charlie idén fejezi be a középiskolát, nemrég költözött egy új városba. Korábbi népszerűségét mára elvesztette. Bár az iskolában a srácok normálisan viselkednek, de nem igazán barátkoznak vele. Magányosnak, bizonytalannak és nem túl vonzónak érzi magát. Egy nap az ebédidőben két lány osztálytársával találja magát egy asztalnál. Egyikük egy melegszívű, intelligens, élénk lány; a fiú hetek óta róla álmodozik, minden vágya az, hogy végre megszólítsa. A másik lány közel sem ennyire vonzó. Charlie tudomást sem vesz álmai nőjéről, és komoly beszélgetésbe kezd a másik lánnyal.

2016. december 4-én Edgar Welch, egy 28 éves észak-karolinai férfi besétált a Comet Ping Pong nevű, rendkívül népszerű washingtoni pizzázóba, és három lövést adott le egy puskával. Senki sem sérült meg. Welch a rendőrségen tett vallomása szerint a neten olvasta, hogy az étteremben szexrabszolga gyerekeket dolgoztatnak, és a saját szemével akart meggyőződni az igazságról. Miután semmiféle bizonyítékot nem talált arra a meggyőződésére, amely az elnökválasztási kampány során futótűzként terjedő összeesküvés-elméletből eredt, feladta magát. Egy fehér fajgyűlölő Twitter-fiók állította azt, hogy a New York-i rendőrség egy olyan pedofil csoportra bukkant, amely a Demokrata Párt tagjaihoz köthető, és tevékenységük központja valamilyen módon a Comet Ping Pong. A történetet az álhíreket terjesztő weboldalak széles körben propagálták. Welch később azt állította, hogy megbánta, amit tett, de továbbra is hitt az összeesküvés-elméletben.

Kaya-t második osztályban megkérdezték, hogy melyik a kedvenc tantárgya. „Matek” − írta a kérdőívre. Egy évvel később, immár a harmadik osztályban ugyanazt a kérdést firtatták. De most a kérdőíven a következő kérdés szerepelt: „Melyik tárgyat szereted a legkevésbé?” Kaya megint azt írta: „matek”. Egy év alatt Kaya, aki korábban magabiztosan és érdeklődve állt a tantárgyhoz, olyan diák lett, aki rettegett a matematikától.

1999. április 20-án a Colorado állambeli Littleton egyik csillogó külvárosi középiskolájának folyosóit lövések hangja verte fel. A Columbine középiskola két diákja támadófegyverekkel és robbanóanyaggal felfegyverkezve ámokfutásba kezdett: egy tanárt és több diáktársukat is megölték, végül pedig maguk ellen fordították fegyvereiket. Miután a füst eloszlott, tizenöt holttestet találtak (köztük a lövöldözőkét is), és huszonhárman kerültek kórházba, sokan súlyos sérülésekkel. A Columbine középiskolában elkövetett mészárlás óta eltelt közel húsz év során több száz amerikai kamasz fiú kezdett hasonlóan szörnyű tömeges lövöldözésbe az iskolákban. Az egykor elképzelhetetlen szörnyűség mára mindennapossá vált.

Steve, a felsőéves egyetemista óvatos, sőt konzervatív sofőr; akár egy biztonságos vezetésről szóló videó sztárja is lehetne – már ha egyedül ül az autóban. Ha azonban vele van két-három haverja is, Steve rögtön kockázatosabban kezd viselkedni: ha egy fél háztömbnyi távolságból észreveszi, hogy a közlekedési lámpa sárgára vált, gyakran a gázra tapos, hogy még az előtt átjusson a kereszteződésen, mielőtt elindul keresztben a forgalom.

1939-ben Oskar Schindler, egy kapzsi német üzletember belépett a náci pártba, s arra készült, hogy a zsidók kiirtásából tesz szert profitra a hitleri Harmadik Birodalom barbár uralma idején. Miután Schindler több éven át húzott hasznot az auschwitzi zsidó rabok munkájából, egyszer csak megváltozott benne valami, és a gyára segítségével több mint ezer zsidót mentett meg a haláltól. Ezzel az életét kockáztatta, ráadásul egész vagyona ráment az emberek megmentésére – ezt a történetet meséli el a Schindler listája című könyv és az Oscar-díjas film. Miután megnézte a filmet és kilépett a moziból, a fiamat, Joshuát megszólította egy hajléktalan, és némi aprópénzt kért. Noha korábban Joshua nem törődött a kéregetőkkel, és akkoriban még mindig pénztelen diák volt, a zsebébe nyúlt, előhúzta az összes bankjegyet, és anélkül, hogy megszámolta vagy átnézte volna, odaadta a koldusnak.

Douglas McCain Minnesotában nőtt fel, a középiskola alatt kosárlabdázott, és rapper akart lenni. Barátai „bolondos, nagyon kedves, jó fej srácként” emlékeztek rá. Ezért döbbentek meg teljesen, amikor McCain harminchárom évesen csatlakozott a militáns terrorista csoporthoz, az ISIS-hez, és a Közel-Keleten halt meg, miközben háborút viselt saját hazája ellen. Rajta kívül is ezrével akadtak látszólag hétköznapi fiatal férfiak és nők, akik szintén hátrahagyták nyugati országokban lévő otthonaikat, hogy iszlám dzsihadistaként harcoljanak és haljanak meg Szíriában és Irakban.

Az 1940-es években, amikor általános iskolába jártam, volt egy George Woods nevű közeli afroamerikai barátom. George akkoriban „színes bőrű srácnak” nevezte magát, és bevallotta nekem, hogy sok más fekete gyerekhez hasonlóan ő is kisebbrendűnek érezte magát fehér barátaihoz képest.1 Ez az érzés számos okból fakadt, legelsősorban abból a közvetlenül megtapasztalt előítéletből, amellyel az uralkodó fehér közösség sújtotta. George kisebbrendűségi érzésének voltak azonban közvetett forrásai is, például az, ahogy az afroamerikai felnőtteket a rádióban és a televízióban naiv gyerekként ábrázolták – akik lusták, műveletlenek, de amúgy kedvesek. Ha a filmekben szerepeltek is fekete férfi színészek, akkor is csak a „színes bőrű ember” sztereotip szerepét osztották rájuk, általában sofőrt vagy kétkezi munkást alakítottak, akik gyakran válnak ocsmány viccek céltáblájává. Képzeljük el, mit érezhetett George, miközben fehér barátai társaságában nézte ezeket a rasszista filmeket. Nekem azonban soha nem mondta el, mit érzett.

A dolgok változnak. George Wood unokái, akik a huszonegyedik században nőnek fel, már más világban élnek. Wood soha nem tartotta elképzelhetőnek, hogy egy napon fekete színészek is komoly szerepeket kapnak, és Oscar-díjat nyernek; hogy a szegregáció és a diszkrimináció törvénytelen lesz; vagy a feketék minden szakmában elhelyezkedhetnek, akár az Egyesült Államok elnöke is lehet belőlük. Mégsem szabad abban a hitben ringatnunk magunkat, hogy a változások lineárisan haladnak, egy emberibb irányba. George Wood unokái talán nem szembesülnek oly mértékű és rossz ízű bigottsággal, amilyen nagyapjuknak kijutott, de a faji előítéletek továbbra is léteznek. A legtöbb afroamerikai előtt nem ismeretlen a „fekete bevásárlás” élménye, amikor a boltban követik őket az eladók, akik nem hiszik el, hogy hitelképesek, azt gyanítják, hogy ellopnak valamit, vagy akár még kiszolgálni sem hajlandók őket. A fiatal fekete férfiak közül pedig különösen sokan esnek áldozatul a „fekete sofőr” megkülönböztetésnek – azaz annak, hogy csip-csup okból, de akár még ok nélkül is megállítják őket –, vagy a „sétáló fekete” jelenségnek, mint a tizenhat éves Trayvon Martin, akit egy George Zimmerman nevű, a környéken élő polgárőr üldözőbe vett, majd megölt.2 Amikor Zimmerman észrevette a kapucnis pulóvert viselő magas fekete tinédzsert, valószínűleg fegyveres és veszélyes bűnözőt látott benne, nem pedig a valódi Trayvont, egy átlagos középiskolást, aki a sarki boltból sétált hazafelé egy jeges teával és egy zacskó Skittles cukorkával.

A szociálpszichológia meghatározása

A példák mind szociálpszichológiai helyzeteket illusztrálnak. Bármennyire különbözőnek tűnnek is, egy közös tényező felfedezhető bennük: a társas befolyás.

A vélemény, amelyet Sam barátai megfogalmaztak a szenátorjelölt tulajdonságairól, hatott Sam értékítéletére (vagy legalábbis arra, amit ezzel kapcsolatban nyilvánosan elmondott). Az, hogy az olimpiai bajnok hatással legyen a példánkban szereplő Wheaties-faló lányra, szándékosan tervezés műve: ezzel próbálták rávenni a lányt, győzze meg a szüleit arról, hogy Wheatiest vegyenek neki. A montanai boltos nem úgy született, hogy a fejében már ott élt volna a muzulmánokról alkotott nem túl hízelgő sztereotípia; valaki, valahogyan ezt beleplántálta. Steve kockázatosabb vezetését minden bizonnyal befolyásolta a barátai jelenléte, de hogyan? Kaya átalakulása matekrajongóból matekgyűlölővé nem szokatlan, különösen nem az amerikai lányok esetében, mivel az Egyesült Államokban a matematikát tradicionálisan egyszerre tekintik adottságnak és „fiús dolognak”. Az, hogy Charlie nem vett tudomást álmai nőjéről, egyfelől a saját magáról alkotott képpel volt összefüggésben, másfelől azzal a feltételezésével, hogy melyik nőtől számíthat kevésbé visszautasításra. Az elutasítás ugyanis az egyik legfájdalmasabb élmény, amit egy ember megtapasztalhat, és sokféle önpusztító és destruktív viselkedést kiválthat, a túlevéstől az erőszakig – ahogyan az a columbine-i iskolai lövöldözés esetében is történt. Ha valaki élőben vagy akár egy olyan filmben, mint a Schindler listája, megtapasztalja és példaként éli meg mások viselkedését, az pozitív érzéseket és nagylelkűséget válthat ki belőle, ahogyan az a máskor takarékos fiam esetében is történt, aki minden készpénzét odaadta egy koldusnak.

A szociálpszichológia a társadalmat sújtó legsürgetőbb kérdésekkel is foglalkozik, kezdve a rasszizmussal és az előítéletek más formáival egészen addig, hogy miért sikerült az ISIS-hez hasonló terrorista csoportoknak olyan fiatalokat toborozniuk, akik sem spirituálisan, sem családjuk révén nem kötődnek az iszlámhoz. Milyen erők veszik rá őket arra, hogy elhagyják otthonukat és családjukat, és öngyilkos merénylőnek álljanak? A válaszok érintik az életkort, a személyiség dinamikáját, a társadalmi identitást, a meggyőzési taktikákat és más nagy erejű tényezőket, amelyekről egyre többet megtudhat az olvasó, ahogy halad előre a könyvben. Megtudhatják, hogy az ISIS számos olyan befolyásolási stratégiát használ fel, amelyet már sikeresen alkalmaztak remek edzők arra, hogy győztes csapatokat állítsanak fel, vagy olyan sikeres általános iskolai igazgatók, akik diákjaik teljesítményét növelték. Ha valaki megérti az emberek társas motívumait, azt éppúgy fordíthatja jóra, mint gonosz célokra, de akár arra is, hogy tévés valóságshow-kat nyerjen – bármire, ahol számít a társas befolyásolás, márpedig ez nagyjából felölel mindent.

A szociálpszichológia általunk használt meghatározása tehát annak tudományos vizsgálata, hogy mások valós, vélt vagy hallgatólagos jelenléte milyen hatással van gondolatainkra, érzelmeinkre, meggyőződésünkre és viselkedésünkre – és hogyan befolyásolunk másokat.

Hogyan befolyásolnak minket? Miért fogadjuk el ezt a befolyást, másképpen fogalmazva: mi hasznunk származik belőle? Melyek azok a társas motívumok, amelyek miatt fogékonyak leszünk arra, amit mások gondolnak, mondanak és tesznek? Milyen tényezők növelik vagy csökkentik a társas befolyásolás hatékonyságát? És melyek növelik vagy csökkentik a társas befolyásolás hatásainak tartósságát? Változtatás nélkül alkalmazhatók-e ugyanazok az elvek egy szenátorjelöltről alkotott véleményünkre, és arra, hogy egy gyerek milyen tárgyat szeret az iskolában? Hogyan alakul ki, hogy valaki megkedvel egy másik embert? És vajon ugyanezen folyamatok révén választjuk a Wheatiest a müzli helyett? Hogyan alakulnak ki előítéletek egy etnikai, vallási vagy bőrszín szerinti csoporttal szemben? Hasonlít-e az előítélet a kedveléshez, csak annak a fordítottja, vagy teljesen más pszichés folyamatokat foglal magába?

Sok embert érdekelnek az ilyen kérdések. Mivel mindannyian azzal töltjük időnk nagy részét, hogy kapcsolatba kerülünk másokkal – a hatásuk alá kerülünk; mi befolyásoljuk őket; örülünk, szórakozunk, elszomorodunk, undorodunk, frusztráltnak és dühösnek érezzük magunkat miattuk –, ezért természetünkből fakadóan hipotéziseket állítunk fel arról, hogy az emberek miért teszik azt, amit tesznek. Ilyen értelemben mindenki amatőr szociálpszichológus. Bár a legtöbb amatőr saját céljaira teszteli is ezeket az elképzeléseit a másokkal fenntartott kapcsolatai során, ezekből az alkalmi „kísérletekből” azonban hiányzik a gondos tudományos vizsgálat szigorúsága és pártatlansága.

Kétségtelen, a tudományos kutatások eredményei bizonyos esetekben megegyeznek azzal, amit a legtöbb ember már korábban igaznak tartott. Ebben nincs semmi különös − a bevett tudás általában olyan éles szemű megfigyelésekből származik, amelyek kiállták az idő próbáját. De néha ez a hagyományos bölcsesség tévútra vezet minket. Bár amikor az e kötetben tárgyalt kutatási eredményeket olvassa az ember, időnként biztosan azon kapja magát, hogy magában felteszi a kérdést: „Hiszen ez nyilvánvaló – minek pazaroltak időt és pénzt arra, hogy ezt »felfedezzék«? Ezt a nagymamám is megmondta volna.” Talán így van, de az is lehet, hogy az olvasó az utólagos bölcsesség torzításának csapdájába esik, azaz hajlamos túlbecsülni vélt előrelátási képességét, miután már megismerte egy adott esemény kimenetelét. Pontosan ezért olyan könnyű hétfőn egy drukkernek csapata teljesítményét értékelni, és ezért mondják, hogy utólag már könnyű bölcsnek lenni. Számos tanulmány támasztotta alá, hogy létezik ez a torzítás, kezdve a választási végeredmény megjóslásától („Mindig is tudtam, hogy nyerni fog, hiába mondták az ellenkezőjét a közvélemény-kutatások”) egészen annak előfeltételezéséig, hogy egy adott szociálpszichológiai kísérlet hogyan végződik majd („Ugyan már, nyilvánvaló volt, hogy a résztvevők engedelmeskedni fognak azoknak a kegyetlen utasításoknak”). Valójában a szociálpszichológiai kísérletek eredményei sokkal magától értetődőbbnek tűntek azoknak a főiskolai hallgatóknak a számára, akiknek előre elmondták a végeredményt, mint azoknak a diákoknak, akiket arra kértek, hogy jósolják meg, mi fog történni. Utólag már minden világosabb.3

A szociálpszichológusok azért végeznek kutatásokat, mert sok igaznak tartott dologról a kísérletek során kiderül, hogy hamis, vagy árnyaltabb, mint eredetileg gondoltuk. Például észszerű feltételezés, hogy azok az emberek, akiket büntetés fenyeget, amiért valami tiltott, törvénytelen, önsorsrontó vagy hizlaló dolgot tesznek, végül felhagynak ezzel, és minél súlyosabb a büntetés, annál valószínűbb, hogy jogkövetők lesznek. Végtére is ehhez a tevékenységhez már félelem vagy fájdalom kapcsolódik bennük. Empirikusan tesztelve azonban ez a feltételezés teljesen tévesnek bizonyul, pont az enyhe büntetéssel fenyegetett emberek azok, akikben ellenérzés alakul ki a tiltott tevékenységgel szemben; míg azok, akiket súlyos büntetéssel fenyegetnek, még inkább vonzódni fognak a tiltott dologhoz. Hasonlóképpen, saját tapasztalatainkra alapozva a legtöbbünk azt tippelné, ha valaki meghallja, hogy egy másik ember hízelgő dolgokat mond róla (a háta mögött), akkor feltehetően kedvelni fogja a másikat – ha minden más körülmény változatlan. És ez valóban így is van. Ugyanakkor az is bebizonyosodott, hogy hajlunk arra, hogy még inkább megkedveljük a másikat, ha a visszahallott megjegyzések között akad néhány, ami egyáltalán nem hízelgő ránk nézve. Ezeket a jelenségeket a későbbi fejezetekben fejtjük ki bővebben.

A hivatásos szociálpszichológusok, akik a társas lény megértésének célját tűzik maguk elé, előnyt élveznek a legtöbb amatőr szociálpszichológussal szemben. Bár az amatőrökhöz hasonlóan általában mi is egy megfigyelésből indulunk ki, mi azonban nem állunk meg ennél a pontnál. Nekünk nem kell megvárnunk, hogy megtörténjenek a dolgok, hogy aztán megfigyelhessük, hogyan reagálnak az emberek; mi magunk intézhetjük úgy, hogy bizonyos dolgok megtörténjenek. Olyan kísérletet végezhetünk, amelyben tömegesen tesszük ki az embereket bizonyos eseményeknek (például súlyos vagy enyhe büntetéssel fenyegethetjük őket; rávehetjük, hogy hízelgő dolgokat vagy hízelgő és dehonesztáló megjegyzések keverékét hallgassák meg magukról). Ráadásul ezt olyan helyzetekben is megtehetjük, amelyekben minden körülmény állandó, kivéve a vizsgált konkrét tényezőket. Ilyenkor olyan adatok alapján vonhatunk le következtetéseket, amelyek pontosabbak és számosabbak, mint amilyenek az amatőrök rendelkezésére állnak, akiknek véletlenszerű események megfigyelésére kell hagyatkozniuk, s ezek is olyan körülmények között következnek be, amikor sok dolog történik egyszerre.

A könyvben bemutatott adatok szinte mindegyike kísérleti bizonyítékokon alapul. Ezért szeretnénk, ha az olvasó is megértené, miből áll a szociálpszichológiai kísérlet, s milyen előnyök, hátrányok, etikai problémák, izgalmak, fej- és szívfájdalmak kerülnek elő a kutatás kalandja során. E könyv utolsó fejezete, a „Szociálpszichológia mint tudomány” ezeket a kérdéseket tárja fel. Ezt az olvasás során előrevehetik, hagyhatják utoljára, vagy a könyvben tett utazásuk bármelyik pontján fellapozhatják – amikor csak kíváncsiak lesznek arra, hogyan dolgoznak a szociálpszichológusok.

Az emberek, akik őrült dolgokat tesznek, nem feltétlenül őrültek

A szociálpszichológusok azt vizsgálják, hogy az emberek hogyan értelmezik a társas helyzeteket, illetve miként viselkednek ezekben. Időnként ezekben a helyzetekben olyan nyomás nehezedik az emberekre, amely miatt a viselkedésük abnormálisnak, sőt őrültnek tűnhet. Jelen esetben az „emberek” alatt nagyon sok ember értendő. Véleményem szerint ezek a címkék nem többek puszta elnevezésnél; nem sok segítséget nyújtanak ahhoz, hogy jobban megértsük az emberi viselkedést. Sokkal többre jutunk, ha megpróbáljuk megérteni a helyzet természetét, a gyakran bonyolult folyamatokat, amelyek működésükkel előidézik a megfigyelt viselkedést. És ezzel eljutottam Aronson első törvényéhez: Az emberek, akik őrült dolgokat tesznek, nem feltétlenül őrültek.

Vegyük példának a férfit, aki puskával a kezében, azzal a felkiáltással ment be a Comet Ping Pongba, hogy – elmondása szerint – „maga nyomozzon arról”, vannak-e ott elrabolt gyermekek. Őrült volt? Ha valóban az igazságot kereste, miért nem fogadta el a rendőrség, az FBI és más megbízható források nyomozását, amelyek részletesen megcáfolták az állításokat? Ha ő őrült volt, akkor ugyanilyen őrült volt az a több ezer másik ember is, akik bevették ezt az összeesküvés-elméletet, és akik közül sokan életveszélyes fenyegetéseket küldtek a Comet Ping Pongnak és egy sor másik étteremnek, amelyet a gyerekrabló „lánc” tagjának tartottak, s zaklatták ezek tulajdonosait és vendégeit. A Comet Ping Pong tulajdonosa a The New York Timesnak így nyilatkozott: „Emiatt az elmebeteg, légből kapott összeesküvés-elmélet miatt folyamatosan támadások érnek minket. Napok óta mást sem teszek, csak próbálom ezt az egészet tisztázni, és megóvni a személyzetemet és a barátaimat a fenyegetésektől.”4 Mi veszi rá arra az embereket, hogy higgyenek az „őrült” összeesküvés-elméletekben – és miért ragaszkodnak ehhez a meggyőződésükhöz, annak ellenére, hogy cáfolhatatlan bizonyítékok vannak az ellenkezőjére? Később a könyvben megvizsgáljuk azokat a folyamatokat, amelyek előidézik ezeket az attitűdöket, ahogy azt a tendenciát is, hogy bármi történjék is, ezek az emberek ragaszkodnak hozzájuk. Megnézzük azt is, miként léphetünk fel ezek ellen.

A szociálpszichológia egyik központi jelentőségű felfedezése, hogy az emberek hajlamosak a rossz tetteket elkövetők kellemetlen viselkedését azzal magyarázni, hogy az így viselkedő embert különféle személyiségjegyekkel ruházzák fel: például „pszichopatának”, „szadistának” vagy „gonosznak” állítják be. A legtöbben – különösen a nyugati kultúrákból származó emberek – ezt spontán módon teszik, mindenféle szándékosság vagy tudatosság nélkül, mivel számukra ez az egyik módja az információk rendszerezésének és kategorizálásának, s egyben kielégíti azt az igényüket is, hogy ők uralják az eseményeket. Az efféle emberi cselekedetekről kialakított diszpozíciós szemlélet abból a feltételezésből fakad, hogy azok az emberek, akik őrült dolgokat tesznek, személyiségükből fakadóan hajlamosak arra, hogy őrültek legyenek, azok, akik buta dolgokat tesznek, bizonyára buták is, csak a gonosz emberek tesznek gonosz dolgokat, azok pedig, akik kedves dolgokat csinálnak, maguk is bizonyosan kedvesek, és így tovább. Ez az elgondolás azért vonzó, mert segít mentálisan elkülöníteni a rossz dolgokat elkövető rossz embereket a többi, „kedves embertől”. Ez a meggyőződés azért hat nyugtatóan ránk, amikor a kellemetlen viselkedésre gondolunk, mert mi, a kedves emberek, soha nem tennénk ilyesmit.

Ez a feltételezés azonban gyakran tévedésnek bizonyul, túlzott leegyszerűsítésnek, és ennek – ahogy azt majd a 2. fejezetben látni is fogjuk – meg is fizetjük az árát. A diszpozíciós szemlélet miatt öntelten elhisszük magunkról, hogy sebezhetetlenek vagyunk az olyasféle nyomásokkal szemben, amelyek ostoba, őrült vagy kegyetlen viselkedésre sarkallhatnak bennünket. S ennek nyomán a hangsúly már nem a helyzet javításán lesz, hanem egy sokkal szűkebb, az emberek megjavítására irányuló megközelítésen. A cégvezetőt aggasztja, hogy az alkalmazottai meglophatják? Végeztessünk el mindenkivel egy személyiségtesztet, s ez alapján próbáljuk megjósolni, hogy a jövőben ki lophat majd − miközben nem törődünk azzal, hogy az alkalmazottaink esetleg azért lopnak, mert túlhajszoltak, megbántódtak vagy alulfizetettnek érzik magukat. Aggódunk, hogy a diákok esetleg erőszakossá válhatnak? Végeztessünk mindenkivel személyiségtesztet, és próbáljuk kitalálni, hogy az általunk beazonosított boldogtalan vagy zaklatásnak kitett gyerekek közül ki lehet az, akiből egy nap előtör a düh − s eközben véletlenül se tegyünk fel magunknak kérdéseket arról a világról, amelyben ezeknek a srácoknak nap mint nap szenvedniük kell.

Természetesen nem állítom, hogy a pszichózis nem létező jelenség. Bizonyos személyiségjegyek és mentális betegségek valóban befolyásolják az emberek viselkedését. Azt sem állítom, hogy minden ember egyforma, és mindenki pontosan ugyanolyan őrülten reagál ugyanarra a társadalmi nyomásra. Csupán azt állítom, hogy bizonyos helyzetek miatt közöttünk, „normális” felnőttek között is meglepően nagy arányban akadnak olyanok, akik nem az elvárt módon, nem túl ízlésesen, néha egyenesen abnormálisan viselkednek. Rendkívül fontos, hogy megértsük, mi történik azokban a helyzetekben, amelyek kellemetlen vagy destruktív viselkedéshez vezethetnek.

Egy példa talán megvilágítja mindezt. Milyen ember az, aki megöli a saját gyermekét? Őrült? Kétségbeesett? Gonosz? Egy ilyen ember bizonyosan valamiféle pszichés betegségben szenved, vagy a jelleme hibás. 1977-ben Jim Jones tiszteletes, a San Franciscó-i Népek Temploma szekta karizmatikus vezetője meggyőzte követőit, hogy gyökerestül forgassák fel életüket, és költözzenek el a dél-amerikai Guyanába, hogy ott egy humanista paradicsomot hozzanak létre – egy utópisztikus közösséget, ahol a különböző etnikai hátterű emberek harmóniában élhetnek. Amikor 1978-ban egy kongresszusi vizsgálat veszélybe sodorta a csoport létét, Jones úgy döntött, hogy a válságnak csakis az vethet véget, ha egy „forradalmi tett” végrehajtására kéri követőit: arra kérte őket, hogy öljék meg a gyermekeiket, majd magukat. Egy üstben mérget főztek, és miközben alig néhányan tiltakoztak vagy próbáltak ellenállni, az anyák és apák beadták a halálos keveréket csecsemőiknek és gyermekeiknek, majd maguk is ittak a méregből és a földre lefeküdve meghaltak.

Amikor valaki megöli a saját gyermekét, joggal merül fel a kérdés, vajon mentálisan beteg-e. Amikor 613 szülő gyilkolja meg a gyermekét egy helyen, akkor nem elégedhetünk meg azzal, hogy csupán a mentális állapotukat és személyiségjegyeiket kell vizsgálni, ebben az esetben figyelembe kell venni a helyzet jellegét, amely rávette őket erre a tettre. Természetesen nevezhetjük őket őrültnek, és magabiztosan érezhetjük úgy, hogy mi soha nem tennénk azt, amit ők tettek. Mielőtt azonban ezek az emberek Guyanába költöztek, egyikük szomszédja, barátja vagy rokona sem tartotta őket másnak, csupán hétköznapi, értelmes embereknek, akik egy támogató, összetartó egyházi közösséghez tartoznak. A „jonestowni mészárlásként” elhíresült esemény arra emlékeztet minket, hogy a társas befolyásolás milyen gyakran játszik erőteljes, mégis sokszor rejtett szerepet abban, hogy az emberek mit gondolnak, éreznek és tesznek.

A szociálpszichológia legfontosabb eredménye az, hogy segítségével jobban megértjük az emberi viselkedésnek ezt a komplexebb, szituációs szemléletét – vagyis azt, hogyan befolyásolja számtalan módon a társas kontextus a cselekedeteinket –, s azt remélem, hogy ennek értékére az itt következő oldalak rámutatnak majd.

Jegyzetek

1 Arisztotelész: Politika. Ford.: Szabó Miklós. Budapest, Gondolat, 1969, 1253a.

1. Mi a szociálpszichológia?

1 Clark, K. – Clark, M. (1947): „Racial identification and preference in Negro children”, In T. M. Newcomb – E. L. Hartley (eds.): Readings in social psychology. New York, Holt, 169–78.

2 Voigt, R. − Camp, N. − Prabhakaran, V. et al. (2017): „Language from police body camera footage shows racial disparities in officer respect”, PNAS 114, 6521–26.

3 Hawkins, S. A. − R. Hastie (1990): „Hindsight: Biased judgments of past events after the outcomes are known”, Psychological Bulletin 107, 311–27.

4 Kang, C. (2016): „Fake news onslaught targets pizzeria as nest of childtrafficking”. The New York Times, november 21.

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0