Fordította

Pál Ferenc

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

José Saramago: Todos os nomes

Caminho, Lisboa, 2010

Copyright © 1997, José Saramago

All rights reserved

Második kiadás

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Pál Ferenc, 1999, 2026

Borítóillusztráció © Nikada/Getty Images

Minden jog fenntartva

Pilarnak

Ismered azt a nevet, amelyet adtak neked,

nem ismered azt a nevet, amely hozzád tartozik

Bizonyosságok könyve

A kapu íve fölött hosszú, keskeny, zománcozott fémlap látható. Rajta fehér alapon fekete betűkkel: Központi Népességnyilvántartó Hivatal. A zománc megrepedezett, és néhány helyen lepattogzott. A kapu réges-régi, a legutolsó barna festékréteg már hámladozik róla, a fa előtűnő erezete ráncos bőrre emlékeztet. A homlokzaton öt ablak nyílik. Alig lépi át valaki a küszöböt, régi papírok szaga csapja meg az orrát. Az bizonyos, hogy nincsen nap, amelyen ne érkezne új papír a hivatalba azokról a hím- és nőnemű egyedekről, akik odakint születnek, de a szag mégsem változik, egyfelől, mert minden új papírnak az a sorsa, hogy öregedni kezd, amint kikerül a gyárból, másfelől pedig, mert nincsen olyan nap, amelyen gyakrabban az öreg papírokra, de olykor az új papírra is, rá ne írnák a halál okát a vele együtt járó hellyel és idővel, s azontúl ennek a sajátos szaga is jelen van, és nem is mindig kellemetlen a hatása az orr nyálkahártyáira, amint ezt a Központi Népességnyilvántartó levegőjében alig-alig érzékelhető illatos kipárolgások is bizonyítják, amelyeket a kifinomultabb szaglószervek a rózsa és a krizantém illatának keverékével azonosítanak.

Közvetlenül a kapu mögött egy magas, üveges, kétszárnyú szélfogó ajtó van, ezen keresztül lehet bejutni a hatalmas négyszögletes terembe, ahol a hivatalnokok az ügyfelektől elválasztva dolgoznak egy hosszú pult mögött, amely az egyik oldalfaltól a másikig húzódik, csupán az egyik végén nyílik egy hátravezető lengőajtó. A munkahelyek úgy helyezkednek el a teremben, hogy kifejezik az alá- és fölérendeltségi viszonyokat, de elhelyezkedésük nemcsak ebből a szempontból kiegyensúlyozott, amint az elvárható, hanem mértani szempontból is, ami bizonyítja, hogy nem létezik semmiféle kibékíthetetlen ellentmondás esztétika és tekintély között. Az asztalok pulttal párhuzamos első sorát a nyolc segédfogalmazó foglalja el, akiknek az a dolga, hogy az ügyfelekkel foglalkozzanak. Mögöttük négy asztalból álló sor van, középvonalával ez is ugyanahhoz a felező tengelyhez igazodik, amely valahol hátul az épület sötétlő mélyébe vész. Ez a fogalmazók helye. Hátrább következnek a hivatalvezető-helyettesek, ketten. Végül, társtalanul, egymagában, ahogyan ez már lenni szokott, a hivatalvezető, akit a mindennapos gyakorlat szerint főnöknek neveznek.

A hivatalnokok közösségében a feladatok egyszerű szabály szerint oszlanak meg, ennek megfelelően az egyes szintekhez tartozóknak kötelességük annyi munkát elvégezni, amennyire csak képesek, hogy minél kevesebbet adjanak át belőle a következő szintnek. Ez azt jelenti, hogy a segédfogalmazók reggeltől estig megállás nélkül kénytelenek dolgozni, míg a fogalmazók csak néha-néha, a helyettes vezetők nagyritkán, a hivatalvezető pedig szinte soha. Az elöl lévő nyolc ember folytonos mozgása, akik alighogy leültek, már pattannak is föl a helyükből, és szünet nélkül loholnak íróasztaluktól a pulthoz, a pulttól a kartotékokhoz, a kartotékoktól az irattárba, fáradhatatlanul ismételve ezt és a többi alkalmanként változó útvonalat, amelyeken közvetlen és távolabbi feljebbvalóik közömbös tekintete kíséri őket, feltétlenül szükséges tényező annak a megértéséhez, miképpen volt lehetséges és sajnálatos módon könnyen elkövethető a visszaéléseknek, szabálytalanságoknak és hamisításoknak az a sorozata, amely ennek az elbeszélésnek a magvát alkotja.

Hogy ki ne csússzon a kezünkből ennek az eléggé felfoghatatlan ügynek a vezérfonala, először is tudnunk kell, hol helyezkednek el, és hogyan működnek az irattárak és a kartotékok. Szerkezetileg és lényegileg, vagy ha egyszerűbb kifejezéssel élünk, a természet törvényeinek megfelelően, két nagy területre oszlanak, a halottak irattáraira és kartotékjaira, valamint az élők irattáraira és kartotékjaira. Azoknak a papírjai, akik már nem élnek, többé-kevésbé rendbe rakva az épület hátsó részében találhatók, ennek következtében a hátsó falat a halottak számának megállíthatatlan növekedése miatt koronként le kell bontani, majd néhány méterrel odább újra fel kell építeni. Ahogy könnyen meggyőződhetünk róla, az élők elhelyezésének nehézségei, bár gondot jelentenek, mert az emberek folytonosan születnek, sokkal kevésbé sürgetőek, és eddig még viszonylag kielégítő módon megoldhatóak voltak, akár a polcokon elhelyezett személyi iratanyag egyszerű, vízszintes irányban történő összetömörítésével az irattárakban, akár finomabbnál finomabb kartonlapok használatával a kartotékokban. A hátsó fallal kapcsolatos, már említett kellemetlenségektől eltekintve minden dicséretet megérdemel azoknak a valamikori építészeknek az előrelátó szelleme, akik a Központi Népességnyilvántartó Hivatalt megtervezték, s bizonyos szűkkeblű, múltba forduló szellemek konzervatív véleményével szemben javasolták és megvédték annak az öt hatalmas polcrendszernek a felállítását, amelyek a hivatalnokok mögött egészen a tetőig fölnyúlnak, a középső polc a többinél jobban hátrahúzódik, homlokrésze csaknem hozzátapad a hivatalvezető karszékéhez, a két legszélső polc homlokrésze csaknem a pultig ér, míg a másik kettő, úgy mondhatnánk, megáll félúton. Ezek az alkotmányok, amelyeket minden szemlélőjük irdatlanul nagynak és emberfelettinek ítél, olyan mélyen benyúlnak az épület belsejébe, hogy a tekintet már nem is követheti őket, leginkább azért, mert egy bizonyos távolság után mindent beborít a homály, arrafelé csak akkor gyújtanak fényt, ha egy ügyiratot tanulmányozni kell. Ezek a polcrendszerek az élők súlyát hordozzák. A halottak, azaz a papírjaik, arra hátrább vannak, kevésbé jó körülmények között, ahogyan azt a tisztelet megkívánná, ezért is kerül annyi munkába, amennyibe, hogy megtalálják őket, ha egy rokon, egy jegyző vagy az igazságszolgáltatás valamely képviselője eljön a Népességnyilvántartó Hivatalba, és elmúlt korok tanúsítványait vagy okiratainak a másolatait kéri. Az irattár ezen részének szervezetlenségét az a körülmény magyarázza és súlyosbítja, hogy éppen a legrégebbi halottak vannak a legközelebb az úgynevezett aktív területhez, azaz nyomban az élők után következnek, és ilyenképpen a Népességnyilvántartó Hivatal vezetőjének szellemes meghatározása szerint kétszeresen is holt terhet jelentenek, mert nagyon ritkán foglalkozik velük valaki, csak elvétve téved erre a jelentéktelen történelmi apróságok egy-egy különc kutatója. Hacsak úgy nem döntenek egy nap, hogy elválasztják a halottakat az élőktől, és nem építenek valahol máshol egy új Népességnyilvántartó Hivatalt az elhunytak kizárólagos őrzésére, nem lehet igazán jó megoldást találni erre a helyzetre, ahogy ez világossá vált akkor is, amikor az egyik hivatalvezető-helyettes szerencsétlen pillanatában azzal a javaslattal állt elő, hogy a halottak irattárát épp ellenkezőleg rendezzék el, távolabb a régebben, közelebb a nemrégen elhunytakat, avégből, hogy könnyebbé váljon, hivatalos szóhasználatot idézve, a jelenkorban elhunytakhoz való hozzáférés, akik, amint ez köztudott, végrendeletek szerzői, örökségek adományozói, következésképpen viták és perlekedések mindennapos tárgyai, miközben a testük szinte még ki sem hűlt. A hivatalvezető gunyorosan jóváhagyta az elgondolást, azzal a feltétellel, hogy maga a javaslattevő hordja hátra nap nap után a régebben meghaltak személyes aktáinak roppant tömegét, s az így felszabaduló helyre kerüljenek a nemrégen elhunytak. A hivatalvezető-helyettes, hogy elfeledtesse a szerencsétlen és kivihetetlen ötletet, s enyhítse lelki megaláztatását is, nem talált jobb megoldást, minthogy a segédfogalmazóktól kért magának valami munkát, fölfelé is és lefelé is felrúgva ezzel az alá-fölérendeltség történelmi békéjét. E közjáték nyomán még inkább nőtt a felelőtlenség, virágzott a nemtörődömség, lábra kapott a bizonytalanság, mígnem egy napon a halottak irattárának labirintusszerű katakombáiban elveszett egy kutató, aki a képtelen javaslat után néhány hónappal abból a célból jött a Népességnyilvántartó Hivatalba, hogy valakinek a megbízásából bizonyos címertani kutatásokat végezzen. Szinte a csodával határos módon került elő egy héttel később, éhesen, szomjasan, kimerülten, félrebeszélve, és csak annak a kétségbeesett ötletnek köszönhette az életét, hogy hatalmas mennyiségű régi papírt falt fel, amit meg sem kellett rágnia, mert szétporlott a szájában, nem állt meg a gyomrában, és nem is szívódott fel. A Népességnyilvántartó Hivatal vezetője, aki már az asztalára kérette az óvatlan történész kartotéklapját és iratanyagát, hogy halottnak nyilvánítsa őt, eltekintett az okozott károktól, amelyet hivatalosan a patkányok számlájára írt, de utóbb belső utasításba adta, hogy büntetés és fizetésmegvonás terhe mellett kötelező Ariadné-fonalat használnia annak, akit a halottak irattárába szólít a munkája.

Mindenesetre nem volna igazságos, ha elfeledkeznénk az élők gondjairól. Túlságosan is biztos és jól tudott, hogy a halál, akár eredendő illetéktelensége, akár tapasztalatból szerzett rosszhiszeműsége folytán, nem leélt életük hosszúsága szerint választja ki áldozatait, egyébként, zárójelben szólva, ennek az eljárásnak köszönhető, ha ugyan hitelt adhatunk azon számos filozófiai és egyházi tekintély szavainak, akik megnyilatkoztak erről a témáról, hogy az emberben, ezt tükrözve jött létre különböző és olykor ellentmondásos utakon-módokon a haláltól való természetes félelem szellemi szublimálásának különös megnyilvánulása. De bennünket inkább az foglalkoztat, hogy semmivel nem igazolható a halálnak az az eljárása, amellyel bármiféle érdem vagy más látható ok nélkül végtelen időkig itt hagy ezen a világon egy-egy elfeledett öregembert, csak azért, hogy még öregebb legyen. Köztudomású, hogy bármeddig is bírják az öregek, végül csak eljön az ő idejük is. Nem múlik el úgy nap, hogy a segédfogalmazók ne vegyenek le iratcsomagokat az élők polcairól, és át ne vigyék őket a hátsó raktárba, nem múlik el úgy nap, hogy ne kelljen a polcokon előrefelé lökdösni azokat az iratcsomagokat, amelyek még ott maradtak, ha a kifürkészhetetlen végzet ironikus szeszélye folytán csak másnapig is. A dolgok, úgymond, természetes rendjének megfelelően, a polc homloksíkjáig eljutni azt jelenti, hogy a sors megfáradt, nem kell már hosszú utat bejárni. A polc vége minden értelemben a mélybe hullás kezdete. Mégis megtörténik, hogy vannak olyan ügyiratcsomagok, amelyek nem tudni mi okból, de megkapaszkodnak a semmi peremének legszélén, évek hosszú során át érzéketlenül a végső szédülésre, túl egy ember létének a közmegegyezés szerinti észszerű időtartamán. Ezek az iratcsomagok eleinte szakmai érdeklődést keltenek a hivatalnokokban, de nem telik bele sok idő, és bosszantani kezdik őket, mintha a matuzsálemek illetlen szívóssága csökkentené, elfogyasztaná, felfalná az ő életük kilátásait. A babonás lelkek nem sokat tévedtek, ha elgondoljuk, hogy számos esetben a különböző osztályba tartozó hivatalnokok ügyiratait idő előtt ki kellett venni az élők irattárából, miközben a megátalkodott túlélők polcszélre szorult papírjai egyre csak sárgultak, mígnem sötét és viszolyogtató foltokká váltak a polcok peremén, megriasztva az ügyfelek pillantásait. Ilyenkor szól oda a Népességnyilvántartó Hivatal főnöke az egyik segédfogalmazónak, José úr, cserélje már ki azokat a borítólapokat.

Saját, tulajdon keresztnevén, a Josén kívül, ennek a José úrnak van vezetékneve is, teljesen köznapi, különleges egyéni vonások nélküli családnév, egy az apai oldalról, egy másik az anyai oldalról, ahogy ez errefelé természetes, törvényes mind a kettő, ahogyan erről meg is győződhetnénk a Népességnyilvántartó Hivatalban található születési nyilvántartásban, ha az ügy hordereje igazolná az érdeklődést és a nyomozás eredménye arányban állna azzal a munkával, hogy megerősítsük azt, amit már amúgy is tudunk. Mindazonáltal, valami ismeretlen oknál fogva, ha ugyan ez nem csupán személyének jelentéktelenségéből fakad, amikor José úrtól megkérdezik a nevét, vagy amikor a körülmények úgy alakulnak, hogy be kell mutatkoznia, Iksz Ipszilon vagyok, hiába mondja el mindig a teljes nevét, beszélgetőpartnerei csak az első szót jegyzik meg belőle, José, amelyet azután a bizalmasság vagy a szertartásosság mértékétől függően vagy kiegészítenek az udvarias vagy a családias megszólítás fordulataival, vagy nem. De azt már most elmondhatjuk, hogy az úr megszólítás nem jelent annyit, amennyit elvileg ígérni látszik, legalábbis itt, a Népességnyilvántartó Hivatalban, ahol az, hogy mindenki így szólítja a másikat, a hivatalvezetőtől kezdve egészen a legfiatalabb segédfogalmazóig, szükségképpen nem jelenti ugyanazt az alá- és fölérendeltségi viszonylatok gyakorlatában, mert abban, hogy ki miképpen ejti ki ezt a rövid szót tekintélyének ilyen vagy olyan mértéke vagy pillanatnyi kedve szerint, olyan különböző hanghordozással, mint amilyen a jóindulat, a bosszúság, az irónia, a megvetés, az alázat, a hízelkedés hangja, ami nagyon jól mutatja, hogy mennyi mindent kifejezhet két olyan rövidke hang kibocsátása, amelyek együtt, legalábbis első pillantásra, úgy tetszik, egyetlen dolgot jelentenek. A José két szótagjával és az úr két betűjével, ha ezek az előző szó után következnek, többé-kevésbé ugyanez történik. Ha a Népességnyilvántartó Hivatalban vagy azon kívül valaki megszólítotthoz fordul, mindig kihallható belőlük némi megvető vagy ironikus vagy bosszús vagy jóindulatú felhang. A többi, az alázat és a hízelkedés igéző és dallamos hangsúlya soha nem rezgett José segédfogalmazó úr fülében, mert ezek nem szerepeltek azoknak az érzelmeknek a színskáláján, amelyeket rendszerint irányában mutattak. Mindazonáltal jó, ha tisztázzuk, hogy némely ilyesfajta érzelem sokkal de sokkal összetettebb, mint az előzőekben felsoroltak, amelyek bizonyos fokig elemiek és maguktól értetődőek a maguk egysíkú megnyilatkozásában. Amikor például a hivatalvezető kiadta az utasítást, José úr, cserélje már ki azokat a borítólapokat, egy figyelmes és kifinomult fül kihallhatott volna a hangjából valami olyat, amit, ha nem fordítunk most figyelmet a kifejezések nyilvánvaló ellentmondására, a tekintély közömbösségeként határozhatunk meg, azaz olyan önmagában annyira biztos hatalomként, amely nemcsak tudomást sem vett arról a személyről, akihez beszélt, sőt nem is pillantott rá, hanem nyomban világossá is tette, később sem fog lealacsonyodni odáig, hogy ellenőrizze, teljesítették-e az utasítását. José úrnak ahhoz, hogy elérhesse a legfölső polcokat, amelyek a magasban, csaknem a mennyezet alatt húzódtak, egy hosszú hordozható létrát kellett használnia, és mivel szerencsétlenségére attól a kellemetlen idegi eredetű egyensúlyhiánytól szenvedett, amit közönségesen csak tériszonynak neveznek, ha nem akarta összetörni a padlólapokon a csontjait, nem volt más választása, minthogy egy erős, széles övvel a létra fokaihoz kötözi magát. Amott alul egyik vele egy osztályban lévő munkatársának sem jutott eszébe, a feljebbvalóiról nem is szólva, hogy föltekintsen és megnézze, jól halad-e a dolgával. Biztosra vették, hogy igen, és ez is egy módja volt közömbösségük kimutatásának.

Az első időkben, abban a sok évszázaddal ezelőtti időben a hivatalnokok a Népességnyilvántartó Hivatalban laktak. Igazából nem benne, valamiféle testületi életközösség formájában, hanem azokban az egyszerű és igénytelen házikókban, amelyeket kívülről építettek az oldalfalaihoz, és amelyek úgy tapadtak hozzá, mint védtelen kápolnák a székesegyház súlyos tömegéhez. A kis házakon két ajtó volt, a szokásos ajtó, amelyik az utcára nyílt, és egy másik, belső, szinte észrevehetetlen átjáró, amelyik az irattárak hatalmas hajójába vezetett, s ezt abban az időben és még sok éven át végtelenül hasznosnak tartották a szolgáltatások kielégítő működése szempontjából, mivel a hivatalnokoknak nem kellett időt vesztegetniük arra, hogy a városon keresztül utazgassanak, és nem foghatták a közlekedésre, ha késve írták alá a jelenléti ívet. Ezeken a logisztikai előnyökön túl igen könnyű volt felügyelőt kiküldeni, hogy ellenőrizze, jogosan hiányzik-e, aki beteget jelentett. Sajnálatos módon a helyi elöljáróság városrendezéssel kapcsolatos elveinek módosulása abban a városrészben, ahol a Központi Népességnyilvántartó emelkedett, azt eredményezte, hogy le kellett bontani ezeket a különös kis házakat, kivéve azt az egyet, amelyet az illetékes hatóságok döntése alapján megőriztek mint egy korszak építészeti emlékét, és mint a munkaviszonyok bizonyos rendszerének a jelképét, amelynek voltak bizonyos jó oldalai is, bármennyire kevéssé hajlandók a modern kor felületes kritikái ezt elismerni. Ebben a házban lakik José úr. Nem szándékosan történt így, nem éppen őt választották ki arra, hogy egy tovatűnt korszak maradványainak a felvigyázója legyen, a házikó elhelyezkedésének volt köszönhető, hogy így esett, megbújt az egyik beszögellésben, ahol nem zavarta az új vonalvezetést, nem büntetésről vagy jutalomról volt tehát szó, mert José úr sem egyikre, sem másikra nem szolgált volna rá, csupán megengedték neki, hogy továbbra is ott lakjon abban a házban, semmi több. Mindenesetre annak jeleként, hogy más idők járnak és elkerüljék azt a helyzetet, amelyet könnyűszerrel kivételezettnek tarthatnak, a Népességnyilvántartó Hivatalba nyíló ajtót lezártnak nyilvánították, azaz utasították José urat, hogy kulcsra zárja azt, és figyelmeztették, hogy többé ne használja. Ez az oka annak, hogy José úrnak mindennap ugyanúgy be kell mennie és ki kell jönnie a Népességnyilvántartó Hivatal főkapuján, mint bárki másnak, még akkor is, ha a város fölött a legvadabb vihar tombol. Mindazonáltal el kell mondanunk, hogy módszeres lelkét tökéletes megelégedéssel tölti el, hogy megfelelhet az egyenlőség valamiféle elvének, még ha ez ebben az esetben a kárára válik, bár az igazat megmondva örülne, ha nem mindig neki kellene fölkapaszkodnia a hordozható létrán, hogy kicserélje a régi iratcsomagok borítólapját, annál is inkább, mert tériszonyban szenved, ahogy ezt már említettük. José úrban megvan azoknak az embereknek a dicséretes szemérmessége, akik nem panaszkodnak úton-útfélen valódi vagy képzelt idegi és lelki zavaraikról, és az a legvalószínűbb, hogy kollégáinak soha nem beszélt a gyötrelmeiről, mert ha beszélt volna, mást se tennének, mint ijedten néznék, míg odafönt van, attól tartva, hogy hiába biztosítja az öv, lebucskázik a lépcsőfokokon, és a nyakukba esik. Amikor José úr végre, még félig kábán, s amennyire tőle telik, leplezve a szédülés utolsó hullámait, visszatér a földre, a többi hivatalnoknak, sem a vele egyenrangúaknak, sem a följebbvalóinak még csak meg sem fordul a fejében, hogy milyen veszélynek voltak kitéve.

Elérkezett a pillanat, amikor elmondhatjuk, hogy bár jócskán kerülnie kell ahhoz, hogy bejusson a Népességnyilvántartó Hivatalba vagy hazamenjen, José urat elégedettséggel és megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy lezárták az ajtót. Nem volt az a fajta ember, akit a kollégái meglátogatnak az ebédszünetben, és ha olykor-olykor ágynak esett, saját magától elment a nagyterembe, és jelentkezett az ő oldalán ülő hivatalvezető-helyettesnél, hogy kétség ne férjen hivatalnoki tisztességéhez, és hogy ne kelljen egészségügyi ellenőrt kiküldeni az ágyához. Az ajtó használatának megtiltásával még kisebbre csökkent annak a valószínűsége, hogy valaki váratlanul behatoljon otthoni menedékébe, amikor például kint felejti az asztalon azt, amiben hosszú évek óta annyi munkája fekszik, nevezetesen páratlan hírgyűjteményét azokról a hazai személyiségekről, akik akár jó, akár rossz okból híressé váltak. A külföldiek, függetlenül attól, hogy mekkora hírnévre tettek szert, nem érdekelték, a papírjaikat távoli népesség-nyilvántartó hivatalokban őrizték, ha ugyan ott is így nevezték őket, és olyan nyelveken írták meg, amelyeket képtelen volna kihüvelyezni, olyan törvényeknek megfelelően, amelyeket nem ismert, és még a legmagasabb hordozható létrával sem juthatna el hozzájuk. Ilyenfajta embereket, mint ez a José úr, mindenfelé találunk, idejüket vagy azt az időt, amelyről úgy gondolják, hogy megmaradt nekik az életből, arra használják, hogy bélyeget, pénzérmét, érmeket, díszvázát, levelezőlapot, gyufásdobozt, könyvet, órát, sportinget, autogramot, követ, agyagbabákat, üres üdítősdobozokat, angyalkákat, kaktuszt, operaműsorokat, öngyújtót, tollat, zsámolyt, zenélő dobozt, üveget, bonsaifákat, festményeket, söröskorsókat, pipákat, üvegobeliszkeket, porcelánkacsákat, régi játékokat, karneváli álarcokat gyűjtenek, föltehetőleg valamiféle metafizikus szorongás miatt teszik, talán mert nem képesek elviselni azt a gondolatot, hogy a világmindenség egyetlen rendezőelve a zűrzavar, és ezért gyöngécske erejükkel és isteni közreműködés nélkül megpróbálnak valamiféle rendet csempészni a világba, egy rövidke időre még képesek is rá, de csak addig, amíg meg tudják védeni a gyűjteményüket, mert amikor eljön az a nap, hogy szétszóródik, és ez a nap mindig eljön, mert a gyűjtő vagy meghal vagy elfárad, minden visszatér a kezdetekhez, és minden újra összezavarodik.

Nos, mivel José úr rögeszméje nyilvánvalóan a legártatlanabbak közé tartozik, nem is értjük, miért ügyel olyan kínosan arra, hogy senki még csak meg se sejtse, hogy olyan újság- és folyóirat-kivágásokat gyűjt, amelyeken híres emberekkel kapcsolatos híradások és képek vannak, és semmi más oka nincsen erre, mint maga a híresség, mivel közömbös számára, hogy politikusokról vagy tábornokokról, zenészekről vagy futballistákról, kerékpározókról vagy írókról, spekulánsokról vagy balett-táncosnőkről, gyilkosokról vagy bankárokról, bohócokról vagy szépségkirálynőkről van-e szó. Nem mindig tartotta titokban ezt a tevékenységét. Az ugyan igaz, hogy soha nem beszélt erről a kedvteléséről azoknak a kollégáinak, akikkel valamivel bizalmasabb viszonyban volt, de ez tartózkodó természetéből következett, nem pedig abból a tudatos félelemből, hogy nevetségessé válhat mások szemében. Az az igyekezet, amellyel olyan féltékenyen óvta a magánéletét, csak nem sokkal azután jelent meg, hogy lerombolták azokat a házakat, amelyekben a Központi Népességnyilvántartó alkalmazottai éltek, vagy pontosabban, miután figyelmeztették, hogy többé nem használhatja az átjáró ajtót. Lehet, hogy csak véletlen egybeesésről van szó, amint az annyiszor megtörténik, mivel nem látunk semmiféle közvetlen vagy szoros kapcsolatot e között a tény között és a titok iránti váratlan igény között, de túlságosan is jól tudjuk, hogy az emberi lélek nemegyszer olyan döntésekre jut, amelyeknek okait látszólag nem ismeri, föltételezhetően akkor történik mindez, amikor olyan sebességgel járta végig az elme útjait, hogy utóbb nem ismeri fel őket és még kevésbé talál rájuk újból. Így van-e vagy sem, ez volna-e a magyarázat vagy valami más, egyszer egy késő éjszakai órában, miközben nyugalmasan éppen egy püspök papírjaira vezette rá a változásokat, José úrnak olyan sugallatban volt része, amely megváltoztatta az életét. Igen valószínű, hogy a vastag falon túlról a Népességnyilvántartó Hivatal jelenlétének váratlanul nyugtalanítóbb jelenléte, azok az élőkkel és halottakkal megterhelt polcok, a hivatalvezető asztala fölött az a mennyezetről lógó halovány lámpa, amely nappal és éjszaka is folytonosan égett, az a sűrű homály, amely betöltötte a polcok között húzódó folyosókat, az a vak sötétség, amely az épület hajóinak mélyén uralkodott, a magány, a csöndesség, meglehet, hogy mindez egy pillanatban a tudat már említett tétova útjain áthaladva ráébresztette őt arra, hogy valami alapvető dolog hiányzik a gyűjteményeiből, azaz a kútfő, a gyökerek, az eredet, más szavakkal, a legnyilvánvalóbb anyakönyvi bejegyzések azokkal az emberekkel kapcsolatban, akiknek a közéleti tevékenységéről szóló híreket olyan odaadással gyűjtötte. Nem tudta például, hogy hívták a püspök szüleit, sem azt, hogy kik voltak a keresztszülei, akik elvitték a keresztelőre, sem azt, valójában hol is született, melyik utcában, melyik épületben, melyik emeleten, ami pedig a születés dátumát illeti, ha valóban helyes volt is az, amely az egyik újságkivágásban szerepelt, nyilvánvaló, hogy csak a Népességnyilvántartó Hivatal hivatalos bejegyzése szolgálhatott hiteles forrásul, nem pedig valamiféle a sajtóból összeszedett kósza tájékoztatás, amelyről nem tudni, mennyire pontos, mert meglehet, hogy az újságíró rosszul hallotta vagy másolta le, a korrektor éppen az ellenkezőjére javította, nem ez volna az első eset, hogy hasonló megesik a deleatur történetében. A megoldás karnyújtásnyira volt tőle. Az a megingathatatlan meggyőződés, amelyet a Központi Népességnyilvántartó vezetője táplált tekintélyének mindenhatóságáról, az a bizonyosság, hogy bármilyen utasítást, amelyet kiejt a száján, a legpontosabban és a leglelkiismeretesebben, kiszámíthatatlan eredmények és hóbortos következmények veszélye nélkül teljesítik azok a beosztottjai, akikre vonatkozik, végeredményben azt eredményezte, hogy az átjáró ajtó kulcsa ott maradt José úrnál. Aki soha nem gondolt volna arra, hogy használja, aki soha elő nem vette volna abból a fiókból, ahol őrizte, ha arra a következtetésre nem jut, hogy önkéntes életrajzírói erőfeszítései ténylegesen igen keveset érnek, ha nem csatolja hozzájuk az életrajzok alanyainak nemcsak a valóságos, hanem a hivatalos létezéséről is tudósító bizonyító erejű dokumentumot vagy annak hiteles másolatát.

Most képzelje el az, aki tudja, milyen idegállapotban, milyen izgatottan nyitotta ki első alkalommal José úr a tiltott ajtót, milyen hideglelősen torpant meg belépés előtt, mintha egy olyan helyiség küszöbét érintette volna meg lábával, ahol olyan isten fekszik eltemetve, akinek a hatalma a hagyományoktól eltérően nem a feltámadásból, hanem annak tagadásából ered. Csak a halott istenek maradnak mindörökre istenek. A papírok alatt roskadozó polcok ijesztő tömegei mintha áttörték volna a láthatatlan tetőt, és egészen a feketéllő égboltig emelkedtek volna, a hivatalvezető asztala fölött lebegő halvány fény olyan volt, mint egy távoli, elmosódó csillag. José úr, bár jól ismerte azt a területet, ahol mozognia kellett, miután valamennyire megnyugodott, rájött, valami fényre volna szüksége ahhoz, hogy ne menjen neki minden bútornak, leginkább azonban azért, hogy komoly időveszteség nélkül eljusson a püspök hivatalos irataihoz, először a kartotéklaphoz, azután a személyi ügyiratcsomagjához. Volt egy zseblámpája abban a fiókban, ahol a kulcsot őrizte. Visszament érte, és azután, mintha az, hogy valami fényforrás van a kezében, megújult bátorsággal töltötte volna el a szívét, viszonylag magabiztosan haladt előre az asztalok között egészen a pultig, ahol helyet kapott az élők terjedelmes kartotékja. Hamar megtalálta a püspök lapját, és szerencséjére az a polc, ahol a szükséges iratcsomagot őrizték, nem volt olyan magasan, hogy ne érte volna el kinyújtott karjával. Ennélfogva nem kellett a létrát használnia, de szorongva gondolt arra, hogy milyen megpróbáltatások várnak rá, ha majd esetleg a polcok magasabb régióiba kell fölkapaszkodnia, oda, ahol a fekete égbolt kezdődik. Kinyitotta a szekrényt, ahol a nyomtatványokat őrizték, mindegyik fajtából kivett egyet, és visszament a lakásába, de az átjáró ajtót nyitva hagyta. Azután nekiült, és még mindig remegő kézzel elkezdte az üres nyomtatványokra átmásolni a püspök azonosító adatait, a teljes nevét, ügyelve vezetéknevének minden apró részletére, a születési idejét és helyét, a szülők nevét, a keresztszülők nevét, a keresztelést végző plébános nevét, a Népességnyilvántartó Hivatal tisztviselőjének a nevét, aki jegyzékbe vette, minden egyes nevet. Mire befejezte ezt a rövid munkát, teljesen kimerült, nyirkos volt a keze, a hideg futkározott a hátán, tökéletesen tisztában volt azzal, hogy bűnt követett el a hivatalnoki testület szellemisége ellen, igazából nincsen más, ami jobban kifárasztana egy embert, mint az, hogy harcolnia kell, még csak nem is a saját lelkével, hanem valami elvont dologgal. Amikor magához vette azokat a papírokat, semmibe vette a fegyelmet és az etikát, talán a törvényességet is. Nem mintha azok az adatok, amelyeket tartalmaztak, bizalmasak vagy titkosak lettek volna, mint ahogy ténylegesen nem is voltak azok, ugyanis mindenki elmehetett a Népességnyilvántartó Hivatalba, hogy másolatot vagy igazolást kérjen a püspök hivatalos iratairól, anélkül, hogy közölje kérésének az okát, és azt, hogy mire akarja használni őket, hanem azért, mert felrúgta a hivatalos utat és feljebbvalója szükséges utasítása vagy felhatalmazása nélkül járt el. Még fölrémlett benne, hogy visszacsinálhat mindent, kiigazíthatja helytelen tettét, darabokra tépheti és eltüntetheti a tolakodó másolatokat, átadhatja a kulcsot a hivatalvezetőnek, Főnök úr, nem akarom vállalni azért a felelősséget, ha esetleg eltűnik valami a Népességnyilvántartó Hivatalból, és ezzel elfelejtheti azokat a, mondhatjuk, fennkölt pillanatokat, amelyeket ezekben a percekben élt át. Azonban felülkerekedett benne az elégedettség és a büszkeség, hogy mindent megtudott, ezt a szót használta: Mindent a püspök életéről. Odapillantott a szekrényre, ahol az összegyűjtött újságkivágásokat tartalmazó dobozokat őrizte, és valami belső gyönyörűséggel elmosolyodott, miközben arra a munkára gondolt, amely mostantól fogva vár rá, az éjszakai kiruccanásokra, a kartotéklapok és az ügyiratok rendszeres összegyűjtésére, a legszebb betűivel megírt másolatokra, és határtalan boldogságát az sem csorbíthatta, hogy tudta, használnia kell majd a hordozható létrát. Visszament a Népességnyilvántartó Hivatalba, és visszatette a püspök hivatalos iratait a helyükre. Azután olyan önbizalommal, amilyet soha nem érzett önmagában, körbepásztázott az elemlámpa sugarával, mintha végre birtokba venne valamit, ami mindig is az övé volt, de csak most ismerhette el magáénak. A tekintete egy pillanatra megállapodott a főnök íróasztalán, amelyet a fölülről permetező gyér fény sugárkévéjébe vont, igen, ezt kellene tennie, bele kellene ülnie abba a székbe, mától fogva ő lenne az irattár igazi ura, csak ő tehetné meg, ha a kedve úgy hozza, hogy miután kényszerből eltölti itt a nappalait, a saját akaratából az éjszakái is itt telnek, a nap és a hold pihenés nélkül kering a Központi Népességnyilvántartó Hivatal körül, ez maga a világ, a világ középpontja. Amikor valaminek a kezdetét bejelentik, mindig az első napról beszélnek, pedig az első éjszakát kellene említeni, mert az éjszaka a nappal föltétele, az éjszaka örök volna, ha nem lenne nappal. José úr a hivatalvezető székében ül, és ott is marad pitymallatig, hallgatva az élők papírjainak halk zizegését, amely beborítja a halott papírok egybefüggő csöndjét. Amikor a város fényei kialudtak, és a nagy kapu fölötti öt ablak kivált a sötétszürke homályból, felkelt a székből, és hazament, becsukva maga mögött az átjáró ajtót. Megmosakodott, megborotválkozott, bekapott valami reggelit, félrerakta a püspök papírjait, fölvette legjobb öltönyét, és amikor elérkezett az idő, kiment a másik, az utcai ajtón, megkerülte az épületet és belépett a Népességnyilvántartó Hivatalba. Egyik kollégája sem figyelt fel arra, ki érkezett meg, a szokásos módon válaszoltak az üdvözlésre, Jó napot José úr, mondták, és fogalmuk sem volt arról, kihez is szóltak.

Minden egyes név (részlet)

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 730 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License